NNCL664-3D5v1.0

BORIS VIAN

Pekingi ősz

MAGVETŐ KIADÓ, BUDAPEST

A mű eredeti címe
L'automne ´ Pékin
Les Éditions de Minuit, Paris, 1956

Fordította
PŐDÖR LASZLÓ

A magyar szöveget az eredetivel egybevetette
KELEMEN IMRE

Az előszót írta
B. MÉSZAROS VILMA

Boris Vian

Az irodalomtörténet kedveli a mítoszokat. Szívesen elérzékenyülünk az ifjan pusztulásra ítélt tehetség sorsán, de megható a félreismert zsenié is, akit csak halála után fedeznek fel. Igaz, hogy a fejlett irodalmi közéletet teremtő társadalmakban ma már alig fordul elő, hogy egy író életében teljesen ismeretlen maradjon, hiszen a piac felvevőképessége szinte korlátlan, egyre ritkább a valóban magányos alkotó, az asztalfiókba rejtett kézirat. Az ismeretlenség fogalma átalakul, akár a magányé: elveszni csak az áttekinthetetlen választékban lehet. A nagyvárosi dzsungel fanyar magánya ez.
Boris Vian mindkét értelemben „mitikus hőssé” vált. Igaz, nem pusztult el oly fiatalon, mint egykor Chatterton vagy Petőfi, de gyerekkora óta magában hordja a korai halált: szívroham viszi el alig negyvenévesen, a Tajtékos ég című film bemutatásának napján – állítólag a filmbeli hamisítások izgatták fel. Ismeretlensége pedig igazán a dzsungelé.
Az irodalmi élet kellős közepén él, de inkább a szellemes, finom életélvezőt látják benne, mint a művészt. Két nagy írói pálya indult így: Stendhalé és Prousté. Mindkettőjüket „dilettánsnak” tartották kortársaik, a szó eredeti, még csöppet sem pejoratív értelmében, ami művészetkedvelőt jelent. Goethe Stendhalról szóló elismerő szavai nem sejtetnek többet, mint Anatole France felkérésre írt előszava a fiatal Proust novelláihoz. Az új tehetségek jellegét felismerik, mértékét azonban nem érzik meg. Életművészt látnak a két nagy szemtanúban, akik ízléssel élvezik, amit a kor adni tud, s díszére válnak a társaságnak, ahová bejáratosak.
A párhuzamot folytatni már csak a nagyságrendi különbség miatt is erőltetett volna – az analógia azonban így is nyilvánvaló. A színhely persze különbözik. Vian nem az olasz operák vendége, s nem is az arisztokrata szalonoké – az egzisztencialista pincék látogatója, akár a többi, háború utáni, szórakozásra vágyó párizsi. „Dandyzmusa”, szelíd anglomániája viszont Proustot idézi – lármásabban és kihívóbban: a kor hangja változott.
Lármás és kihívó a népszerűséget meghozó, botrányos siker is. Az Osszián-hamisítások tréfáját ismétli meg, modernebb, tehát jóval gyanakvóbb közönség előtt. Vernon Sullivan „amerikai néger író” kitalált figurájával álcázza önmagát, s „fordításai” tüstént vihart kavarnak: sértik a közszemérmet s a faji előítéleteket. Már az első mű címe is – J'irai cracher sur vos tombes (Köpök a sírotokra) – közfelháborodást keltett. Sikere meglepően tartós volt – tíz évre rá megfilmesítették, és illedelmesre szelídített átírásban ki is adták. Az eredeti változatot azonban az ügyészség azon nyomban perbe fogta.
Egy kritikusa diáktréfának titulálja a könyvet – az is, persze francia méretű diáktréfa. A diákéletnek egyébként is tiszteletre méltóan régi hagyománya él Párizsban, és ennek irodalmi vetülete is közismert. Villon egyedülálló poézisének is a hányatott sorsú középkori diákok furcsa kalandjai, borsos tréfái adnak hátteret, s a tanárgúnyoló „canular” (diákcsíny) az ősforrása a Vianra kétségtelenül legjobban ható könyvnek, Jarry Übü király-ának is. A századforduló írója szívesen merítette témáját a diákéletből, s talán e korszak újrafelfedezése az utóbbi években készítette elő a talajt Boris Vian posztumusz sikeréhez is.
A felszabadulás utáni Párizsban Vian az ifjúságnak ahhoz a csoportjához tartozott, amely nem vett részt ugyan az ellenállásban, de nem is működött együtt a németekkel: a háborúból csak csömört, kiábrándulást és hallatlan élni vágyást hozott magával. A fiatalok számára az a tény, hogy a háború véget ért, elsősorban a korlátok megszűnését jelenti: mohó érdeklődéssel fordulnak az addig tilos gyönyörök felé. Rendkívül népszerű a dzsessz (Vian maga is dzsessz-szakértő, kritikákat, tanulmányokat ír róla), a Pétain-uralom prűd eszményeinek fittyet hányó, néhol már szinte az obszcenitást súroló amerikai regény – s az Oscar Wilde szellemét idéző dandyzmus. Viant ez utóbbi is erősen vonzza, már csak azért is, mert talán Anglia áll szívéhez legközelebb, történelmi komédiájában kicsúfol minden nációt – csak épp az angolokat nem.
A fiatalok a háború befejeztével egyszerre úgy érzik: váratlan távlatok nyílnak meg előttük, és aki kellően ügyes és tehetséges, annak van esélye az érvényesülésre. Vian is türelmetlenül keresi a maga útját: mérnök, zenekritikus, glosszákat ír a Temps modernes-be (anélkül, hogy akár egy percig is egzisztencialista lett volna), chansonokat szerez, regényt, drámát ír. Sartre és Queneau a Pléiade díjára ajánlják, elismerő véleményükkel azonban magukra maradnak. Vian egész életművéből, álnéven írott első könyvét leszámítva, csak a chansonokat fogadja azonnali siker.
Párizsi folklór a chanson: közös, mindenki által elfogadott, egyszerű érzelmeket fejeznek ki ezek a dalok, argóval és vagányhumorral enyhítik a szentimentalizmus veszélyét. Kommerciális hatások is szerepet játszanak létrejöttükben – a fölfedezetlen Vian-kéziratra vágyókat meghökkentette, hány gyönge, szokványos akad közöttük, az engedmények mégsem olyan nagyok, mint első pillanatban hinnénk. Vian groteszk művészete sehol nem veti el teljesen a gyöngédséget és az érzelmeket, gondoljunk csak a Tajtékos napok (L'écume des jours) különös bájú szerelmi történetére!
Ami maradandó, mégsem a szerelmes dalok, hanem a morgolódó chansonok, amelyekben a köznapi bajokkal küszködő kisember ismer magára. Mintha a Pekingi ősz bevezető lapjai elevenednének meg, amikor Vian elmondja, mi mindenre nyújt vigaszt a chanson: ha orrod előtt robog el az autóbusz, lábadra lép egy kövér dáma, „kis barátnőd” megcsal azzal a „disznó Paullal”, a bisztróban rossz a kávé, s nem jól állnak a dolgok a hivatalban. Megírja az adózók siratóénekét is. A nagy téma, a máig eleven azonban: a militarizmus. A militarizmus gyűlölete szinte ösztönévé vált már: minden viszolygással tölti el, amihez ennek köze van. Vian a rendőrségnek alaposan odamondogat: gyűlöli az emberek arcába taposó csizmákat, s az apolitikus művész szép verset ír a „politikáiról” (Le politique), a fogolyról, akit nem bír szólásra a vakító reflektor, sem a csonttörő detektívek, mert „hisz abban, amit szeret”.
A támadás középpontja: a háború s a háborús uszítók, „Hirosima és Buchenwald vidám mészárosai”. Legnépszerűbb – Amerikában is népszerű – chansonja a Dezertőr lett, felzúdulás és hatalmas rokonszenv fogadta. A dezertőr dala, akinek elege van a sírásból, a háborúból, aki nemmel felel a behívóra, s erre buzdítja a többi franciát is. Indítéka csak annyi, hogy élni akar, s ölni nem. Ha tetszik, „elvont pacifista” vers ez, elutasít minden háborút. A dátum azonban csöppet sem mellékes: ez a dal 1954-ben született, a vietnami „szennyes háború” végső krízise idején. Vian az egyén örömein kívül semmire sem tud igent mondani, azt azonban nagyon jól tudja, mire mondjon nemet.
Ez az antimilitarizmus, erőszakellenesség, nemet mondás jellemzi drámáit is. Abszurd drámákat ír természetesen, hiszen ez a stílus vált életelemévé. A háború utáni francia drámának kissé egyenruhájává lett az abszurditás, s talán ezért érezzük kevésbé egyéninek, pedig Vian sajátos hangját itt is megtaláljuk. Darabjaiban a nagy közügyek a jól nevelt francia úricsaládok magánkörnyezetében játszódnak le. Már az első – még kissé áttekinthetetlen szerkezetű – dráma is családi komédiává fokozza le az utolsó órában „ellenállóvá” lett kollaboránsok történetét, akik a partraszállás hírére gaulleistává vedlenek. Német katonája „joggal” duzzog azért, hogy egyszerre minden figyelem az újonnan jötteké a négy évig oly „vendégszerető” házban. A Le goõter des Généraux (Tábornokuzsonna) pedig a mamától szepegő, jól nevelt kisfiúk illetlen játékaként mutatja be a háborúcsinálást, olyan kisfiúkról van szó, akik még a szavakat is száműzik, amelyek a háború valódi tartalmára emlékeztetnek. A kedélyes játék vége mindkét drámában a logikus-logikátlan hirtelenséggel bekövetkező tömeghalál – a szereplők nagy része váratlanul elpusztul.
Ugyanez a vég vár a legérdekesebb darab, Les Batisseurs d'Empire (A birodalomépítők) hőseire is. Vian ezúttal nem a katonákat választja célpontul, hanem a nyárspolgárt, s a történet jelképessége látszólag a napjainkban megszokott: a mindentől rettegő kisembert kiszemeli egy névtelen hatalom, egyre kisebb és rosszabb lakásokba űzi, míg végül eléri és megsemmisíti. Így menekül a komédiabeli névtelen család egyre följebb, egyre kevesebb motyóval, valahányszor a titokzatos Hangot meghallja, s pusztul el sorra minden tagja, előbb csak a hasonló sorsú szomszéd fia, majd a fiatal lány, az anya, míg végül a magára maradó apát is utoléri a végzet. Az apa makacs optimizmusa sem számítana újnak (minden költözés után azt hiszi: ez lesz az utolsó) – a mintakép Ionesco Amadée-ja is tizenöt évig biztatja magát, hogy a holttest és a belőle kinövő gombák egyszer csak megunják a terjeszkedést. A nyárspolgár ostoba, szemhunyó optimizmusának jelképe mindkettő. Ami új, elgondolkoztató többlet: Vian polgára csöppet sem ártatlan. Nem valami felindult állapotban elkövetett bűn terheli, mint a féltékenységből gyilkoló Amadée-t – a szoba sarkában ott áll a titokzatos „schmürz” – látszólag tehetetlenül tűrve a pofonokat, rúgásokat, korbácsütéseket, amelyeket a derék családapa csak úgy, minden á propos nélkül, oda sem figyelve, nap mint nap kioszt neki, végül hősünk – mielőtt lezuhanna – a „schmürz” felé nyújtja felajánlásképp holmiját, s a szobát a zuhanás után „talán” – Vian nem mondja ki határozottan – „schmürzök” foglalják el. S még egy igen elgondolkoztató tény: egyetlen ember menekül idejekorán: Cruche, a kis cselédlány, aki csak parancsra bántalmazta a „schmürzöt”.
A kritikusok különféle jelentéseket tulajdonítottak ennek a furcsa szónak. Van, aki – a freudi értelemben vett – alteregónak tartja őt is. A kitűnő marxista kritikus, André Gisselbrecht szerint a „másik” képviselője, akinek létéről hősünk eddig nem volt hajlandó tudomást venni. Kétségtelenül az egoista nyeri el itt büntetését, de nemcsak a kispolgár, hanem őse, a még diadalmas „birodalomépítő” is. A „másik” ilyen módon az elnyomott volna, ha úgy tetszik, a proletár, vagy még inkább a „birodalmak” alapja: a semmibe vett, kifosztott őslakó, aki váratlanul fenyegető hatalomként emelkedik föl.
A végső „talán” is sokatmondó. Az új erőnek nincs valóságos léte, nincs jellege, csak a „birodalomépítők” bukásának, mérhetetlen gyávaságának jelképeként jelenhet meg. Vian ezúttal is csak nemet mond. Ellenszenvét csak a fiatalok enyhítik. Zenóbia, a kislány, még nem felelős a család életéért; igaz, elpusztul ő is, de legalább addig él benne a nyugtalanság, keresi a változások okát, kutatja a zaj forrását, és csöpp kedve sincs a szemérmes hallgatáshoz. Benne még élnek emlékek egy vidámabb életről, kényelmes lakásról, hanglemezekről, szerelemről, és fiatalos tapintatlansággal beszél is róluk. A birodalomépítők Vian nem egészen koherens világnézetének két mozdíthatatlan alapigazságát tükrözi: a polgári rend absztrakt elutasítását, s a vonzódást az életörömhöz, az ifjúsághoz.
Ez a világkép áll, jóval szuggesztívebb és egyénibb formában, regényei hátterében is. „Vian sajátos külön világot teremt, ez nagyon ritka, és mindig föllelkesít” – jegyzi meg Simone de Beauvoir a Tajtékos napok-ról, és ez az író valamennyi regényéről elmondható. Külön világok egymáshoz képest is, mindegyiknek más az atmoszférája, a szerkezete. A Tajtékos napok ábrázolásmódja, minden abszurd vonás ellenére, szinte tapinthatóan konkrét, s helyenként – így Jean-Sol Partre-karikatúrájában – parodisztikus, hangulata csúfondárosan gyöngéd. A lét itt is kegyetlen, de a lények viszonylatában sok a szánalom és megértő gyöngédség.
A L'Arrache-coeur (A szívtépő) légköre maga a kegyetlenség. Halálra gyötörnek minden védtelen lényt: öregeket, kisinasokat, a kiszolgáltatott állatokat. S még a gyöngédebb érzelem is visszájára fordul, az anyai féltés monstruózusra nő, s a Viannál szokásos „szürlogikával” tökéletesen megvédi kicsinyeit minden elképzelhető veszedelemtől: a kertbe zárja őket, eltünteti a kerítést, eltünteti lábuk alól a talajt, s mikor a gyermekek szabadságösztöne rálel a szabadító csodára, s repülni tanulnak – három komfortos, puha kis kalitkát készít számukra, ott élnek most már, megóva minden veszélytől.
A Pekingi ősz sokkal játékosabb. Már a cím is tréfa – semmi köze a regényhez, amely nem ősszel játszódik, és nem Pekingben. Az író ezúttal nem tesz úgy, mintha komolyan venné játékát, hanem cinkosan összekacsint az olvasóval. A könyv mintha egy múlt századbeli regény paródiájának indulna, minden fejezet elején mottó, nem létező idézetek a legképtelenebb művekből, természetesen semmi közük a fejezethez, az író aztán megunja ezt, és abbahagyja. Időnként viszont közli az olvasóval ki fog belépni a regénybe, s ez mit jelent, akár a tisztességes bűvész, aki figyelmezteti ámuló közönségét, vigyázzanak, mert csalni szokott. A színhely sem adott a szokásos értelemben; előttünk épül és népesül be, hiszen Exopotámia sivatag. Az első fejezetek jórészt épp azt magyarázzák ki miért és hogyan kerül Exopotámiába.
A modern nagyváros prózai élete juttatja oda őket: az apró bosszúságok, amiket Vian chansonnier korában annyiszor megénekelt, apró tűszúrások, utcai balesetek, követelődző főnökök s egyéb, bosszantásunkra kitalált lények. Elsőként a jellegzetes Vian-jelkép, a 975-ös autóbusz, amely Exopotámiába viszi Amadis Dudut. A megszokott iránytól eltérő, ismeretlenbe száguldó kocsi mint a sors szimbóluma Zolánál tűnik fel először, az Emberi dúvad-ban. Tragikus hangulatot idéz fel: a sedani összeomlás felé zuhanó Franciaország képét. Azóta Dürrenmatt és Buzzati révén kicsit egzisztencialista mítosszá vált: a konkrét köntöst levetve, az emberi végzetet kívánja jelképezni. A döcögő 975-ös azonban teljes übüi prózaisággal vonul be a fantasztikumba; sokkal inkább az ügyfelektől szabadulni kívánó hivatalnokok gőgje hajtja, mint bármiféle halálmítosz.
Itt megint Jarry árnya sejlik föl, hisz halál, végzet, kegyetlenség összekötése a legtisztább nyárspolgári komikummal, legtökéletesebb formáját máig is az Übü király-ban nyerte el: a király személyében egy Hitler-méretű tömeggyilkos kereszteződik egy zsörtölődő házmesterrel. Jarry hatása az egyetlen talán, amelyet Vian nyíltan vállal, hisz Queneau-val, Ionescóval, Prévert-rel együtt tagja a Jarry kultuszát ébren tartó „Patafizikai társaság”-nak is. A francia irodalomnak ez a játékos misztikus iránya, amely a „patafizika” szót a „képzeletbeli megoldások tudománya” értelemben használja, nálunk eléggé ismeretlen. Jelentősége nem is annyira önmagában van, mint inkább abban, ahogy az úgynevezett „abszurd irodalom” modern divatját előkészíti. Sok kapcsolat fűzi a szürrealizmushoz is. Viant magát „patafizikus” vonásai miatt szokták néha szürrealistának nevezni.
Jarrynál némileg kaotikus formában jelen van már szinte minden, ami a huszadik század modernizmusát jellemzi: groteszk látásmód, a konvenciók radikális elvetése (a dezertőr téma nála regényformában jelenik meg), belső monológ, kábítószeres víziók leírása, főképpen pedig a bizonytalanság teóriája, valóság és lehetőség tökéletes egyenlősítése, ami elsősorban késői munkájában, a Les Opinions de docteur Faustroll-ban (Doktor Faustroll véleményei-ben) jelenik meg, szórványosan azonban előbb is felbukkan. Viant, aki polgári foglalkozását tekintve mérnök volt, nyilvánvalóan vonzotta a természettudomány problémáinak és kifejezésmódjának beolvasztása a művészetbe. A valóság és az irracionális határait szívesen elmosó író érdeklődését viszont a világ megismerhetetlenségét, valóság és képzelet egy rangra emelését hirdető jarryi filozófia kelti fel.
Vian biográfusa, Clouzet szerint a Pekingi ősz minden sorából árad a „patafizika”, azaz: a „képzeletbeli megoldások tudománya”. Vonatkozik ez elsősorban Exopotámia lakosaira, akik „makacsul mindig az ellenkezőjét teszik annak, amit várnak tőlük”. Exopotámiának egyébként is alapszabálya ez, mintegy a lényegéből fakad. Sivatag, ahol az emberek éppúgy élnek, mint bárhol másutt, és éppúgy nem férnek el. Ez Ilf és Petrov „szovjet Robinson” ötletére emlékeztet, ahol szakszervezeti titkár is kell Robinson mellé, meg aktíva, aki beszedi a tagdíjakat. Exopotámiában a polgári társadalom bürokráciája termel hasonló ellentmondásokat. Egyetlen vendéglő van, de azt is le kell bontani az egyetlen vasútvonal kedvéért (tökéletes vasút lesz, hiszen nem zavarják majd utasok). A vendéglőt találja el Nyeletnyeli professzor is, amikor a szabad térség korlátlan lehetőségeiben gyönyörködve, útjára bocsátja vitorlázórepülő-modelljét. Ezek után szinte természetes, hogy a vasútvonalat a régebbi archeológiai ásatások fölé tervezték, s ez csak akkor derül ki, mikor az első szerelvény alatt megnyílik a föld.
A hivatali munka Viannál mindig is életellenes, de nemcsak a hivatali munka. Valahogy úgy képzeli el a világot, hogy ami nélkülözhetetlen, azt gépekkel kellene megtermelni, s utána kényelmesen élvezni az életet. Anakronisztikus individualizmusa nyilatkozik így meg, az individualizmus sajátos formája, aminek semmi, de semmi köze Nietzschéhez – a gyengédségre és kényelemre vágyó ember álma, akit felháborít az erőszak és az élet elrútítása. Torzított tükre a torzulásnak, hogy az ember emberi lényegét csak a munkán kívül találja meg, s következtetése is abszurd: ha a munka nememberi viszonyokat teremt, el kell tüntetni a munkát.
Az emberi élet lényegét Vian hősei elsősorban a szerelemben szokták meglelni – ebben a regényben ez a kísérlet sem jár szerencsével. A két jó barát: Anna (akit férfi létére Annának hívnak) és Angel (akinek a neve Angyalt jelent) ugyanazt a lányt szereti, és ez az érzés bajt és halált hoz rájuk meg a szeretett lányra, Rochelle-re is.
Egyes esztéták Annában is alteregót látnak, Angel puszta mását, illetve kiegészítőjét. Anna a realitások embere; hódít és birtokol, de nincs annyi fantáziája, hogy hódítását élvezni is tudja. Míg Angel állandóan mások helyébe képzeli magát, Anna képtelen másfajta gondolatokat megérteni, ezért annyira gyanútlan, ezért kell meghalnia. A gyilkosság persze megint csak „képzeletbeli megoldás” – semmit sem old meg. Angel továbbra is boldogtalan, nem a hús-vér Rochelle kellene neki, hanem a régi, már csak emlékében élő, akit még nem tett tönkre Anna szerelme. Angel megöli hát Rochelle-t is, s ezzel, mint aki jól végezte dolgát, távozhat Exopotámiából; a kellő időben hűségesen megjelenő 975-ösről egyenesen fölfelé repül.
Angelnak, tudtán kívül, alighanem az a szerep jutott, hogy segítsen mindenkit eltávolítani a sivatagból, akinek a profithoz bármi köze van. Exopotámiában csak a „haszontalan” munkát végzők maradhatnak: az archeológus, a pap és a remete.
Tökéletes és sokatmondó befejezés lenne ez; Vian gondoskodik is róla, hogy ne sokáig ringassuk bele magunkat a lezáródás hangulatába. A Részvénytársaság újabb ülést tart, s újabb embereket küld Exopotámiába, figyelmeztetve őket az első expedíció szerencsétlen tapasztalataira. A figyelmeztetés felől azonban ők maguk sem táplálnak illúziókat: „a helyzet bonyolultsága” miatt úgysem lehet tudni, mi történik majd velük. „Bármilyen végkifejlet elképzelhető” – ez a mottó illik a Vian-regényekre igazán. A valóság számtalan lehetősége mellé még a fantasztikum lehetőségeit is számításba kell itt vennünk. Nemcsak a történetek vesznek állandóan váratlan fordulatot sivatagba száguldó, békés autóbuszaikkal, váratlanul megnyíló, mély üregeikkel. A legártatlanabb megjegyzés is kiszámíthatatlan következményekkel járhat, elég azt mondani valakiről, hogy „földbe gyökerezett a lába”, hogy valóban gyökeret eresszen; egy székről otrombán tréfálkozni, hogy az valóban lázas hasmenést kapjon, és így tovább. Vian sokat emlegetett nyelvi játékai a legtöbbször logikai játékok: mi történnék, ha szó szerint vennők a metaforákat s általában a szavakat? Az irracionalitáson belül a számok állogikája érvényesül: ha megöregszik a XV. Lajos-stílusú karosszék, természetesen XVI. Lajos-stílusúvá válik.
A szójátékok, megelevenedő tárgyak, tárggyá váló emberek még jobban hangsúlyozzák az életmű alaphangját: a tragikus burleszket. Ez a kettősség már a neveknél is megvan: az Annának nevezett férfiról mindennek tetejébe többször is azt írja, hogy kutyanevet hord, azt a hőst pedig, aki a regény első lapjain érkezik Exopotámiába: Amadis Dudunek hívják. A legérzelmesebb, legromantikusabb lovagregény (Amadis) címe, és a bohózatba illő Dudu név együtt a regény alaphangját adja meg, a végleteket átfogó játékosságot, aminek abszurditásán át-átsejlik a lét abszurditásának érzése.
A filozófiai terminus a kritikusok szótárából való, nem az íróéból. Vian kapcsolatát az egzisztencialistákkal sokat vizsgálták, ám jobbára csak biográfiai mozzanatokat találtak, hatást alig. Érzései, reakciói azokkal a fiatalokkal rokonítják, akik Sartre vagy Beauvoir könyveiben bukkannak fel. Nem szerzője, hőse lehetne egy egzisztencialista regénynek. Az egyéniségéből és költészetéből egyaránt áradó különös varázs a második világháború utáni francia irodalom egyik vonalát érteti meg velünk.

B. Mészáros Vilma

A

Akik nem tanulmányozták a kérdést, könnyen tévedésbe eshetnek... 
(Lord Raglan: A vérfertőzés tabuja Payot, 1935. 145. o.)

I.

Amadis Dudu minden meggyőződés nélkül haladt a keskeny utcácskán. A 975-ös autóbuszhoz vezető átvágások közül ez volt a leghosszabb. Mindennap három és fél jegyet szokott kezeltetni, mert menet közben, még a megálló előtt szállt le, s most megtapogatta mellényzsebét, hogy meggyőződjék róla, maradt-e még jegye. Igen. Maradt. Egy madarat pillantott meg; szemétrakás tetején ült, s csőrével olyan ügyesen kapirgált három üres konzervdoboz belsejében, hogy sikerült kikopognia az Ej uhnyem első ütemeit. Erre már megállt, de a madár ekkor hamis hangot ütött meg, és madárnyelven csúnyákat dünnyögve csőre között, dühösen tovarepült. Amadis Dudu tovább dúdolta a dalt, és folytatta útját. De aztán ő is gikszelt, és káromkodásra fakadt.
A nap sütött. Nem nagyon, de éppen előtte, s az utcácska enyhén csillogott, mert olajos volt a kövezet. Ám Dudu mindezt nem láthatta, az utca ugyanis kétszer elkanyarodott, egyszer jobbra, aztán balra. Hiányzó erényeik fölött nyitott pongyolában, bágyadt vágyaktól emésztett nők tűntek fel a küszöbökön. Maguk elé borították a szemétládák tartalmát; egyszerre ütögették a ládák fenekét, mintha dobot vertek volna, s erre Amadis, szokása szerint, elkezdett ütemre lépni. Ezért szeretett ezen a kis utcán járni. Katonakorára emlékeztette, amikor az amcsiknál ő is olyan, csak éppen nagyobb bádogdobozokból ette a kuttogatott pakoricát, mint amilyeneken az a madár játszott az imént. A kiborított szemét lehulltában porfelhőt kavart, s Dudu ezt szerette, mert rajta keresztül megláthatta a napot. A nagy, hatos számú épület vörös lámpájának árnyéka (álcázott rendőrök laktak a házban, amely tulajdonképpen rendőrségi épület volt, de a gyanú elterelése végett a szomszédos bordélyházon ékeskedett a kék lámpa) azt jelezte, hogy körülbelül nyolc óra huszonkilenc lehetett. Másodpercenként pontosan egy lépést számítva, egy perce volt tehát még a megállóig, de ő minden négy másodpercben ötöt lépett, s a számítás, túlságosan bonyolult lévén, szétfolyt a fejében; normális körülmények között aztán a vizeletével távozott el, a porcelán edény fenekén tiktakkolva. De csak jóval később.
A 975-ös megállójánál már öten várakoztak, s mind az elsőnek érkező 975-ösre szálltak fel. Dudut azonban nem engedte fel a kalauz. Felmutatott ugyan neki egy sorszámot, melynek egyszerű megtekintése is bizonyíthatta, hogy valóban ő a hatodik, de az autóbuszon csak öt hely volt, s ezt azzal adta tudomására, hogy induláskor négyszer eldurrantotta magát. Halkan suhant tova, miközben hátulja a földet súrolta, szikrakévéket csiholva ki a gömbölyű hátú kockakövekből. Némelyik vezető még tűzkövet is tett alája, hogy jobban szikrázzon (az ilyesmit mindig a hátul érkező autóbuszok sofőrjei mívelték).
Egy másik 975-ös állt meg Amadis orra előtt. Zsúfolva volt, s erősen fújtatott. Egy kövér asszonyság szállt ki belőle, meg egy kohászcsákány, a végén egy félholt kis emberkével. Amadis Dudu belekapaszkodott a fogódzkodóba, s nyújtotta a jegyét, de a jegykezelő a körmére ütött a lyukasztóval.
– Eressze el! – mondta neki.
– De hiszen hárman is leszálltak! – tiltakozott Amadis.
– Azok létszámfelettiek voltak – súgta az alkalmazott bizalmaskodó hanglejtéssel, és undorító fintort vágva, jelentőségteljesen kacsintott hozzá.
– Nem igaz! – bizonykodott Amadis.
– Dehogyisnem! – vágta el a vitát a kalauz. Egy nagy ugrással elkapta a csengőzsinórt, és félkaros húzódzkodást végzett rajta, hogy odamutathassa ülepét Amadisnak. A sofőr azonnal elindította a kocsit, mert érezte, hogy a fülére kötött rózsaszín zsineg ránt rajta egyet.
Amadis órájára pillantott. „Hu! hu!” – mondta, hogy visszariassza a mutatót, de csak a másodpercmutató kezdett visszafelé forogni; a többi a megszokott irányban haladt tovább, s így minden maradt a régiben. Amadis meg csak állt az utca közepén, és nézte, hogyan tűnik el a 975-ös, mikor befutott a harmadik, s az orrával ülepen lökte. A földre zuhant. A sofőr előbbre hajtott, hogy pontosan felette legyen, megnyitotta a forró vizes csapot, s öntözni kezdte Amadis nyakát. Ezalatt a következő két sorszám tulajdonosa felszállt, s mire Amadis talpra állt, már el is szelelt a 975-ös. A nyaka rákvörös volt, és veszekedett dühre gerjedt. Most már egészen bizonyos, hogy elkésik. Míg dúlt-fúlt magában, négyen is jöttek, meghúzták a fogantyút, s elvették előle a sorszámokat. Az ötödik, egy dagadt fiatalember, a jegyre – ráadásul – egy kis parfümfröccsöt is kapott az arcába mint a századik utasnak kijáró ajándékot az autóbusztársaság részéről. Üvöltve rohant el, mert a fröccs majdnem tiszta alkohol volt, s az nagyon tudja csípni a szemet. Egy ellenkező irányban haladó 975-ös, végét akarván vetni szenvedéseinek, előzékenyen elgázolta. Kiderült, hogy előzőleg éppen szamócát evett.
Befutott a negyedik kocsi, néhány üres hellyel. Egy asszony, aki rövidebb ideje várakozott, mint Amadis, előrenyújtotta a jegyét. A kalauz hangosan mondani kezdte:
– Egymillió-ötszáz-hatezer-kilencszáz-három!
– Az enyém a kilencszázas!...
– Rendben van – mondta a kalauz –, de kinél van az egyes meg a kettes?
– Az enyém a négyes – szólalt meg egy férfi.
– A mienk meg az ötös és a hatos – mondta a két másik várakozó. Amadis már felhágott a kocsiba, de a kalauz galléron ragadta.
– Felszedtük a földről, mi? Szálljon csak le!
– Mi is láttuk! – ordítoztak a többiek. – Az autóbusz alatt találta.
A kalauz teleszívta a tüdejét levegővel, és miközben lependerítette Amadist az autóbusz peronjáról, megvető tekintettel keresztülfúrta a bal vállát. Amadis kínjában egyik lábáról a másikra ugrált. A négy várakozó ezalatt felszállt, az autóbusz továbbhajtott, magát egész kicsire összehúzva, mert azért szégyellte a dolgot.
Az ötödik zsúfolva volt, és megállás nélkül robogott tova. Az utasok kiöltötték a nyelvüket Amadisra meg a többiekre. Még a kalauz is köpött egyet feléje, de az ebül szerzett sebesség nem vált hasznára a köpésnek, sehogy sem akart földet érni. Amadis megkísérelte röptében szétfricskázni, de elhibázta. Csorgott róla a veríték, ez az ostoba história igazándiból felbőszítette, s mikor a hatodik meg a hetedik kocsit is elszalasztotta, elhatározta, hogy gyalog vág neki. Majd a következő megállónál próbálja meg elcsípni, mert ott rendszerint többen szállnak le.
Szándékosan oldalazva haladt, hogy lássák, milyen dühös. Vagy négyszáz métert mehetett így, s ezalatt egy csomó 975-ös spriccelt el mellette szinte üresen. Mikor végre az utcai vécéhez ért, tíz méterrel a megálló előtt, egy kapualjból hét fiatal pap és tizenkét iskolás gyerek lépett ki, pogány zászlókkal és színes szalagokkal. Felsorakoztak a megálló körül, s a papok tüzelőállásba helyezkedtek két ostyavetővel, hogy elvegyék az emberek kedvét a 975-östől. Amadis Dudu törte a fejét, hátha eszébe jut a jelszó, de oly régen volt, amikor még hittanra járt, hogy nem tudta felidézni. Megpróbált hátrálva közeledni hozzájuk, de egy összepödört ostyával úgy hátba lőtték, hogy elakadt a lélegzete, és rájött a köhögés. A papok hahotáztak, és serényen töltötték az ostyavetőket, amelyek megállás nélkül köpködték a lövedékeket. Két 975-ös is jött, s a srácok majdnem valamennyi üres helyet elfoglalták. A másodikban volt ugyan még hely, de az egyik pap, amelyik a peronon maradt, nem engedte Dudut felhágni. Mire meg visszafordult, hogy sorszámot szakítson magának, már hatan is vártak, s ettől egészen elcsüggedt. Teljes erejéből futásnak eredt, hogy elérje a következő megállót. Messze maga előtt látta a 975-ös hátulját s a szikrakévéket. Földre vetette magát, mert a pap ráirányította az ostyavető csövét. Az ostya sisteregve suhant el felette, mint mikor selymet égetnek, aztán belehullott a csatornába.
Amadis feje búbjáig sárosan állt talpra. Szinte habozott, bemenjen-e ilyen koszosan a hivatalába. De mit szól majd hozzá a bélyegzőóra? Sajgott a jobb oldali szabóizma, megpróbált tűt szúrni az arcába, hogy elmulassza a fájdalmat: kedvenc időtöltése volt ugyanis az akupunktúra tanulmányozása, Bottine de Mourant doktor műveinek segítségével. Pechjére nem jól célzott, s éppen lábikranefritiszből gyógyult ki, pedig még meg sem kapta, és ez egy kicsit feltartotta. Mikor végre elvergődött a következő megállóig, már valóságos tömeg várt ott, s az emberek ellenséges falként vették körül a sorszámautomatát.
Amadis Dudu tisztes távolban maradt, s ezt a nyugodt pillanatot használta fel arra, hogy higgadtan gondolkozzék:
Ad egy: ha még egy megállóval tovább megy, már nem is lesz szüksége autóbuszra, hiszen úgy elkésik, hogy na.
Ad kettő: ha meghátrál, ismét papokba ütközik.
Ad három: autóbuszra akar szállni.
Hangosan felkacagott, mert nem akarván elhamarkodni a dolgot, szántszándékkal mellőzte a logikus okoskodást, s újra elindult a következő megálló felé. Még az előbbinél is girbegurbábban ment, tehát nyilvánvaló volt, hogy időközben még dühösebb lett.
A 975-ös a füle mellett búgott fel, éppen akkor, amikor már majdnem elérte az oszlopot, ahol senki sem várakozott. Felemelte a kezét, de elkésett; a sofőr nem vette észre, vidáman beletaposott a kis gázpedálba, és elhaladt a megálló jelzőtáblája mellett.
– Hé! A rohadt! – sziszegte Amadis Dudu.
– Úgy bizony! – helyeselt neki egy férfi, aki ebben a pillanatban érkezett mögéje.
– Azt hiszi, talán nem készakarva csinálják!? – fűzte tovább méltatlankodva Amadis.
– Ahá! – válaszolta a másik. – Szóval, maga szerint készakarva csinálják?
– Meg vagyok róla győződve! – így Amadis.
– Szíve mélyéből? – kérdezte amaz.
– A legjobb meggyőződésem szerint.
– Meg is esküdne rá?
– Hát hogy a fenébe ne! – tört ki Amadis. – Az anyja mindenségit! Persze hogy megesküdnék rá. A fene vigye el, akár most rögtön!
– Na lássuk, esküdjön csak! – biztatta az illető.
– Esküszöm! – mondta Amadis, s ahogy a másik a kezét a szája felé közelítette, beleköpött a tenyerébe.
– Disznó! – mondta az ember. – Maga megrágalmazta a 975-ös sofőrjét. Kihágásért megbírságolom.
– Szóval így állunk? – kérdezte Amadis.
Alaposan belecsöppent a szarba.
– Esküdt személy vagyok – mondta az ember, és azzal megfordította a sapkáját, melynek ellenzője eddig hátrafelé nézett. A 975-ös ellenőre volt.
Amadis gyors pillantást vetett előbb jobbra, azután balra, s hallva a  jellegzetes motorzúgást, nekiiramodott, hogy felugorjon a melléje sikló újabb 975-ösre. De úgy leveszekedett róla, hogy átszakította a hátsó peront, és több deciméter mélyen belefúródott az úttestbe. Csak éppen annyi ideje volt, hogy behúzza a nyakát, egy tized másodperccel később elsuhant felette az autóbusz hátulja. Az ellenőr kirántotta a lyukból, és megfizettette vele a büntetéspénzt; ez alatt az idő alatt két másik kocsit szalasztott el. Ezt látva, ész nélkül ügetni kezdett, hogy eljusson a következő megállóhoz, és bárminő különösnek tűnjék is, ez így igaz.
Szerencsésen oda is ért, ám ekkor rádöbbent, hegy mindössze háromszáz méterre van az irodájától, s ugyebár, ezért autóbuszra szállni...
Átment hát az utca túlsó oldalára, és gyalog elindult az ellenkező irányba a járdán, hogy majd ott szálljon fel az autóbuszra, ahol már érdemes lesz.

2.

Elég hamar visszajutott ugyanoda, ahonnan reggelenként szokott elindulni, de úgy döntött, hogy továbbmegy, mert az útvonalnak ezt a szakaszát rosszul ismeri. Gondolta, érdemes lesz megnéznie a városnak ezt a részét is. Közvetlen célját, vagyis hogy autóbuszra szálljon, természetesen nem veszítette szem elől, de legyen legalább valami haszna a rengeteg bosszúságnak, amely reggel óta szakadatlanul üldözi. A 975-ös útvonala egy hosszú utcán vezetett végig. Útközben egyre-másra rendkívül érdekes dolgokat fedezett fel rajta. Ám ingerültsége ettől sem csillapodott. Számolta a fákat, de folyton belezavarodott; a számlálással vérnyomását akarta csökkenteni, mert úgy érezte, hogy a kritikus ponthoz közeledik. Bal combján divatos katonai indulókat dobolt ki, hogy ütemessé tegye sétáját. Végül megpillantott egy nagy teret, amelyet középkorból származó, de időközben megöregedett házak vettek körül. Itt volt a 975-ös végállomása. Egészen felvidult tőle, és egy inga könnyedségével lendült fel a peron lépcsőjére. Egy autóbusz-alkalmazott elvágta a gépet visszatartó kötelet, s Amadis érezte, hogy elindul alatta a kocsi.
Megfordult, és így tanúja lehetett, amint az alkalmazott pontosan az arcába kapta a visszacsapódó kötél végét. Orrának egy foszlánya szökőkútként felszökő rühatkák kíséretében repült a levegőbe.
A motor szabályosan búgott, mert éppen az előbb kapott egy púpozott tányér törpeharcsaszálkát. A hátsó jobb sarokban üldögélve, Amadis egyedül élvezte az utazást. A peronon a kalauz gépiesen forgatta jegymalacozó szerkentyűjét, amelyet rákapcsolt a kocsi belsejébe szerelt zenedobozra. A monoton dallam elringatta Amadist. Valahányszor a kocsi hátulja a kövezetet súrolta, felbúgott az alváz, és a szikrák pattogása kíséretül szegődött az egyhangú zenéhez. Az üzletek ragyogó színek kaleidoszkópjában követték egymást. Amadis kedvtelve nézegette képmását a hatalmas kirakatüvegek mögött, de aztán rögtön el is pirult, mert észrevette, hogy kihasználja a készen kínálkozó helyzetet, és ellopja a kirakatba tett tárgyakat. Ezért a másik oldalra fordult.
Egyáltalán nem ütközött meg azon, hogy a vezető még egyszer sem állította meg a kocsit: ebben a délelőtti órában úgyse megy már senki hivatalba. A kalauz elbóbiskolt, és álmában kényelmesebb helyzetet keresve, lecsúszott a peronra. Amadis úgy érezte, hogy pimasz aluszékonyság lesz rajta úrrá, szivárog, lopakodik belé, mint valami pusztító méreg. Kényelmesen elvetett lábait begyűjtötte, és a szemközti ülésre helyezte. A fák ragyogtak a napsütésben, akárcsak a boltok; üde leveleik végigseperték az autóbusz tetejét, és olyasfajta surrogó neszt hallattak, mint a bárka fenekét súroló tengeri növények. A himbáló mozgás elringatta Amadist; az autóbusz még most sem állt meg sehol, s végül észrevette, hogy már el is hagyta az irodáját, mégpedig éppen abban a pillanatban, mikor álomba zuhant, s ez az utolsó észlelése alig keltett benne nyugtalanságot.
Mikor felébredt, még mindig ment vele a kocsi. Odakint most már nem volt olyan világos. Kinézett az útra. A kétoldalt futó, szürke vizű csatornáról felismerte a Tengerre Szállás Országútját, és egy ideig elmélázott a látványon. Szerette volna tudni, vajon megmaradt jegyei elegendők lesznek-e arra, hogy kifizesse a helyét. Hátrafordult, és megpillantotta a kalauzt. Hatalmas méretű erotikus álom gyötörte, ide-oda dobálta magát, s végül a tetőt tartó, könnyű, nikkelezett oszlop köré csavarodott. De nem szakította félbe álmát. Amadis arra gondolt, hogy a kalauz élete nagyon fárasztó lehet, és felállt, hogy kinyújtóztassa elzsibbadt lábát. Feltételezhetően az autóbusz egyszer sem állt meg útközben, mert magán kívül nem látott egyetlen más utast sem. Volt tehát helye bőven, hogy kedvére sétálgasson. Hátulról előrement, aztán megint vissza hátra, s lépteinek zaja felébresztette a kalauzt. Letekerődzött az oszlopról, hirtelen letérdelt, és eszeveszettül forgatni kezdte a lyukasztó automata fogantyúját, megcélozta Amadist, s szájával piff, paff, puff, a géppuska kerepelését utánozta.
Amadis a vállára csapott, a kalauz most már közvetlen közelből tüzelt rá, mit tehetett, megadta magát; szerencséjére játék volt az egész. A kalauz megdörzsölte a szemét, és felállt.
– Hova megyünk? – kérdezte Amadis.
A kalauz, aki Denis névre hallgatott, legyintett.
– Azt nem lehessen tudni. A vezető: a 21 293-as, be van csavarodva.
– Hát akkor mi lesz? – kérdezte Amadis.
– Hát, őnála sose lehet tudni, mi lesz a vége. Erre a kocsira rendszerint senki se száll fel. Csakugyan, maga hogyan került ide?
– Mint akárki más – válaszolta Amadis.
– Értem – magyarázta a kalauz. – Egy kicsit elszundítottam reggel.
– Nem vett észre? – faggatta Amadis.
– Ezzel a sofőrrel nehéz az eset – mondta a magáét a kalauz –, hiába mond neki az ember akármit, nem érti. Mert ráadásul hülye is, valljuk meg őszintén.
– Sajnálom – mondta Amadis. – Kész katasztrófa.
– Pontosan – válaszolta a kalauz. – Nyugodtan elmehetne például horgászni, és helyette mit csinál?
– Autóbuszt vezet – állapította meg Amadis.
– Na látja! – fűzte tovább a kalauz. – Azért maga se egészen hülye.
– Mitől bolondult meg?
– Nem tudom. Én mindig dilis vezetőkkel kerülök össze. Azt hiszi, hogy ez olyan mulatságos?
– A csudába! Dehogyis!
– Az Autóbusztársaság az oka – mondta a kalauz. – Különben azok is egytől egyig őrültek.
– De maga jól bírja – így Amadis.
– Az én esetem nem azonos – magyarázta a kalauz. – Tetszik tudni, én nem vagyok őrült.
Akkorát röhögött, hogy elállt a lélegzete. Amadis egy kicsikét megszeppent, mikor látta, hogy elfehérült arccal a földre zuhan, megmerevedik, de aztán rögtön meg is nyugodott, mert rájött, hagy csak komédiázik: a kalauz ráhunyorított, s kifordult szemmel csuda muris az ilyesmi. Néhány perc múlva újra felállt.
– Vicces gyerek vagyok – mondta.
– Nem csodálkozom rajta – válaszolta Amadis.
– Vannak, akik emésztik magukat, de én nem. Hogyan is bírnám ki másként egy ilyen alakkal, mint ez a vezető!...
– Miféle út ez?
A kalauz gyanakvó tekintettel mérte végig.
– Biztosan ráismert, nem? A Tengerre Szállás Országútja. Minden harmadik alkalommal erre hoz bennünket.
– Hová érkezünk?
– Na tessék – válaszolta a kalauz –, szóba állok vele, udvarias vagyok, hülyéskedem, erre megveszteget.
– Dehogyis vesztegetem meg.
– Először is, ha nem ismert volna rá az útra, már az elején megkérdezte volna, hogy hol járunk. Ipso facto.
Amadis nem válaszolt, a kalauz pedig így folytatta:
– Másodszor: mivel ráismert, azt is tudja, hogy hová megy... harmadszor: magának nincs is jegye!
Látható igyekezettel vigyorgott. Amadis kellemetlenül érezte magát. Mert valóban nem volt jegye.
– Majd ad maga – bökte ki végre.
– Pardon! Adok, de csak a rendes útvonalra. Egy pillanat türelmet!
– Akkor hát mit tehetek? – kérdezte Amadis.
– Mit? Semmit.
– De nekem jegy kell.
– Majd megfizeti később – válaszolta a kalauz. – Mert hátha belefordít bennünket a csatornába, például! Akkor inkább csak tartsa meg a pénzét.
Amadis nem erősködött tovább, hanem igyekezett másra terelni a beszélgetést.
– Van magának fogalma róla, hogy mért nevezik ezt az utat a Tengerre Szállás Országútjának?
Habozott kimondani az út nevét, és újból visszatérni erre a témára, mert félt, hogy a kalauz megint dühbe gurul. Ám az csak bámulta szomorú tekintettel a lábát, miközben a két karja lehullott a törzse mellett. Nem szedte fel őket.
– Nem tudja? – sürgette Amadis.
– Csak felbosszantom, ha válaszolok – dünnyögte a kalauz.
– Dehogyis – biztatta Amadis.
– Nahát akkor: nem tudom. Sejtelmem sincs róla! Mert senki emberfia nem állíthatja, hogy ezen az uton el lehet érni a hajóhoz.
– De hát mégis, merre megy?
– Ide süssön – mondta a kalauz.
Amadis egy nagy oszlopot látott közeledni, rajta egy zománcozott útjelző táblát. Fehér betűkkel olvashatón az volt ráírva, hogy Exopotámia; mellette egy nyíl meg a szám, amelyik mutatta, hány sing még odáig.
– Oda mennénk? – kérdezte. – Hát szárazföldön is el lehet oda jutni?
– Persze hogy el. Csak kerülni kell, és nem szabad begyulladni.
– Mért nem szabad?
– Mert alaposan legorombítják az embert, mikor visszaérkezik. Mit gondol, maga fizeti a benzint?
– Maga szerint – kérdezte Amadis – milyen sebességgel haladunk?
– Ó – válaszolta a kalauz –, holnap reggelre odaérünk.

3.

Körülbelül hajnali öt óra tájt Amadis Dudunek eszébe ötlött, hogy illenék már felébrednie, és szerencséje volt. Ily módon ugyanis megállapíthatta, hogy rettentő rosszul fekszik, és kegyetlenül fáj a háta. A szája belül ragacsos volt, mint mikor az ember nem mos fogat. Felállt, néhány mozdulatot végzett, hogy helyükre rázza végtagjait, s aztán ügyelve, hogy kívül maradjon a kalauz látómezején, hozzálátott legintimebb szükségletének elvégzéséhez. Amaz két pad között elnyúlva aludt, s nyilván mindenfélét összeálmodott, mert rendületlenül tekerte a zenedoboz fogantyúját. Már teljesen kivilágosodott. A recés gumiabroncsok úgy búgtak, mint búgócsigák egy rádiódoboz tetején. A motor egyenletesen berregett, abban a szent meggyőződésben, hogy ha kell, megkapja a tányér halszálkáját. Amadis időtöltésből távolugrási gyakorlatokat végzett, és az utolsó nekirugaszkodás után a kalauz hasán kötött ki. Úgy visszapattant róla, hogy a feje benyomta a kocsitetőt. Lovaglóülésben, puhán huppant le az egyik ülés karfájára. Ez az utóbbi mozdulat arra kényszerítette, hogy az ülés felőli lábát jó magasra emelje; a másik lábát nyugodtan kinyújtóztathatta a két ülés között. Ekkor pillantotta meg kint az új útjelző táblát: Exopotámia, két sing. A csengőhöz rohant, és egyszer, de jó hosszan megnyomta. Az autóbusz lelassított, és megállt az út szélén. A kalauz már felegyenesedett, és hanyag tartással állt a kalauz számára fenntartott helyen, balra, hátul, a csengőzsinór mellett, de fájt a hasa, és emiatt sokat veszített méltóságából. Amadis elegánsan végigszaladt az ülések között, és könnyeden lelibbent az autóbuszról. A vezetőbe ütközött, aki leszállt a vezetőülésből, és jött megnézni, mi történik. Megszólította Amadist.
– Végre valaki rászánta magát, és csengetett! Nem nagyon sietett!
– Igaza van – válaszolta Amadis. – Jó kis utat tettünk meg.
– Végre, a csudába! – mondta a vezető. – Valahányszor a 975-öst vezetem, senkinek sem jut eszébe csengetni, s rendszerint úgy érkezem vissza, hogy útközben egyszer sem állok meg. Micsoda rohadt meló!
A kalauz jelentőségteljesen hunyorított a vezető háta mögött, és a homlokára bökött, jelezve Amadisnak, hogy felesleges minden vitatkozás.
– Talán elfeledkeznek róla az utasok – mondta Amadis, látva, hogy a másik válaszra vár.
A vezető felkacagott.
– Láthatja, hogy nem így van, hiszen maga csengetett. A bosszantó...
Amadishoz hajolt. A kalauz megértette, hogy felesleges. Feltűnés nélkül távolabb ment.
– ...az, hogy itt van ez a kalauz – magyarázta.
– Hogyhogy? – kérdezte Amadis.
– Nem szereti az utasokat. Ezért aztán úgy intézi, hogy utas nélkül induljunk el, és sohase csenget. Tudom én, amit tudok.
– Ez igaz – mondta Amadis.
– Bolond, tetszik tudni – magyarázta a vezető.
– Úgy van... – mormogta Amadis. – Én is különösnek találtam.
– Az Autóbusztársaságnál mindenki őrült.
– Egy cseppet sem csodálkozom rajta!
– De velem nem tolnak ki! – mondta a vezető. – A vakok között király a félszemű. Nincs véletlenül egy kése?
– Zsebkésem van.
– Hoci!
Amadis odanyújtotta neki. Amaz kinyitotta a nagy pengét, és erélyes mozdulattal a szemébe döfte. Aztán megfordult. Nagyon fájt neki, teljes erejéből üvöltött. Amadis megrémült, és könyökét az oldalához szorítva, térdét oly magasra emelve, amint csak bírta, elszelelt. Nem szalaszthatta el a kínálkozó alkalmat reggeli tornája elvégzésére. Elporzott néhány tövises gledícsiabokor mellett, aztán megfordult és visszanézett. Az autóbuszvezető éppen akkor csukta be a kést, és tette a zsebébe. Onnan, ahol Amadis állt, látni lehetett, hogy már nem folyik a vére. Igen tiszta munkát végzett, már fekete kötést viselt a szemén. A kalauz fel-alá járkált a padok között, s Amadis az ablakon át látta, amint az órájára pillant. A vezető visszaült az ülésbe. A kalauz még várt néhány pillanatig, újra rápillantott az órájára, aztán néhányszor megrántotta a csengő zsinórját. Kollégája ebből megértette, hogy a kocsi megtelt, s a nehéz alkotmány egyre erősödő búgással elindult. Amadis látta, hogy szikrázik, miközben a zaj halkult, elhalt, megszűnt. Ezzel egyidejűleg eltűnt szeme elől az autóbusz is, ő meg itt volt Exopotámiában anélkül, hogy egyetlen jegyébe került volna.
Elindult újra. Nem akart tovább itt maradni, hátha észbe kap a kalauz. Szerette volna megspórolni a jegy árát.

B

Halálsápadtan (attól tartva, hogy golyót eresztenek belé) egy csendőr százados lopakodik be a szobába.
(Maurice Laporte. Az Ochrana története. Payot, 1935. 105. o.)

I.

Az ágy mellett bal felől felharsant az ébresztő trombita. Hogy figyelmesebben hallgathassa, Claude Léon is felébredt. Ezek után gépiesen újból elszenderült, majd öt perccel később ismét kinyitotta a szemét, de minden szándékosság nélkül. Rápillantott az ébresztő világító számlapjára, megállapította, hogy ideje felkelni, és ledobta magáról a takarót; ám az ragaszkodón azonnal visszakúszott, fel a lába szárán, és a dereka köré csavarodott. Sötét volt, Claude még nem tudta kivenni az ablak derengő háromszögét. Megsimogatta a takarót, mire az abbahagyta a fészkelődést, és beleegyezett, hogy felkeljen. Szóval, Claude kiült az ágy szélére, kinyújtotta bal karját, hogy felkattintsa éjjeliszekrény-lámpáját, s ismét meggyőződött róla, hogy a jobb oldalán kell keresnie. Kinyújtotta tehát a jobb karját, de mint minden reggel, most is az ágydeszkába ütközött.
– A végén még elfűrészelem – mormogta a fogai között.
Ez utóbbiak váratlanul szétnyíltak, s hangja felverte a szoba csendjét.
– A fene egye meg! – morfondírozott magában. – Felébresztem az egész házat.
De ahogy hallgatózni kezdett, fülébe hatolt a padlók és falak szabályos ritmusa, könnyed, nyugodt szuszogása, és ettől felderült. A függönyök körül lassan kirajzolódtak a világosság szürke vonalai... Odakint téli reggel sápadt fénye ömlött el. Claude Léon mélyet sóhajtott, és lábával papucsát kereste a szőnyegen. Nehezen sikerült talpra állnia. Az álom kelletlenül szállt el kitágult pórusaiból, halk nesszel, nem többel, mint amennyit egy álmodó egér csinál. Az ajtóhoz ment, de mielőtt felkattintotta volna a villanykapcsolót, a tükrös szekrény felé fordult. Este nagyon hirtelen oltotta el a villanyt, éppen amikor csúnya képet vágott a tükör előtt, s most, irodába indulás előtt, szerette volna viszontlátni esti fintorát. Gyors mozdulattal gyújtott tehát villanyt. Még ott lebegett tegnapi ábrázata a tükörben. Elkacagta magát, mikor megpillantotta, ám arca szertefoszlott a fényben, s a tükör már az új reggel Léonját mutatta, amint hátat fordít neki, hogy borotválkozásba kezdjen. Sietett, mert szeretett volna főnöke előtt érkezni az irodába.

2.

Szerencséjére egészen közel lakott a Társasághoz. Szerencséjére, télen. Mert nyáron viszont túlságosan közel volt az irodához. Mindössze háromszáz métert kellett megtennie a Jacques Lemarchand nevét viselő sugárúton; illető úr, aki adóellenőr volt 1857 és 1870 között, teljesen egyedül, hősiesen védelmezett egy barikádot a poroszok ellen. Végül persze mégis kinyírták, mert a másik oldalról jöttek. Szegény flótás két tűz közé szorult. A barikád túlságosan magas lévén ahhoz, hogy felkapaszkodjék rá, hátultöltő flintájából két golyót röpített a szájába. Ráadásul még pechje is volt; a puska visszarúgott, és letépte a jobb karját. Claude Léont érdekelték a nagy történelem mögött meghúzódó apró események. Fiókjában ott rejtőztek, fekete vászonkötésben, számadáskönyvnek álcázva, Dr. CabanÀs összegyűjtött művei.
A hidegben vörös jégcsapok csörömpöltek a járda szélén, s a nők igyekeztek kurta barchent szoknyájuk alá rejteni lábszárukat. Claude jónapottal köszöntötte a házmestert, és bátortalanul közeledett a Mindigroscorbuzier rendszerű felvonóhoz, melynek rácsa előtt már három gépírónő és egy könyvelő várakozott. Kimért, kollektív kézmozdulattal üdvözölte őket.

3.

– Jó napot, Léon – mondta főnöke a szobába lépve.
Claude felpattant, s eközben hatalmas pacnit ejtett a papírra.
– Jó napot, Saknussem úr – motyogta.
– Ügyetlen fráter! – korholta a főnök. – Folyton pacát ejt!...
– Bocsánatot kérek, Saknussem úr – védekezett Claude –, de ...
– Tüntesse el!... – torkolta le Saknussem.
Claude a paca fölé hajolt, és buzgón nyalni kezdte. A tinta romlott volt s bűzös, mint a fóka. Saknussem láthatóan kedélyes hangulatban volt.
– No – kérdezte –, olvasta az újságokat? A konformisták szép kis ramazurira készülnek, mi?...
– Ühüm... igen... Saknussem úr – dünnyögte Claude.
– A piszkos csirkefogók – folytatta a főnök. – De itt az ideje, hogy egy kicsit a körmükre nézzünk... És mind állig fel van fegyverezve, tudta ezt maga?
– Ó! – válaszolta Claude.
– A vak is láthatta, már a felszabadulakodáskor – folytatta Saknussem. – Teherautószámra hordták a fegyvereket. Persze, a tisztességes embereknek, mint maga meg én, azoknak nincs fegyverük.
– Na persze... – mondta Claude.
– Magának például, magának sincsen?
– Nincsen, Saknussem úr – válaszolta Claude.
– Hallja, nem tudna nekem revolvert szerezni? – szegezte neki a kérdést váratlanul Saknussem.
– Hogy is mondjam... – dadogta Claude – talán a háziasszonyom sógora révén... Magam se tudom ... ö-ö...
– Pompás – mondta a főnök. – Számítok magára, érti? De aztán ne legyen ám nagyon drága, meg töltény is kell hozzá! Ezek a hitvány konformisták... Jó, ha óvatos az ember, hát nem?
– Persze, persze – helyeselt Claude.
– Köszönöm, Léon. Számítok magára. Mikor tudná elhozni?
– Előbb meg kell érdeklődnöm – mondta Claude.
– Na persze... Ne sajnálja az időt... Ha esetleg egy kicsit korábban akar távozni...
– Ó, dehogyis... – szabadkozott Claude. – Nem fontos.
– Akkor rendben van – mondta Saknussem. – Aztán ügyeljen a pacákra, érti? Gondosabban dolgozzon, nem azért fizetik, hogy a lábát lógassa...
– Majd vigyázni fogok, Saknussem úr – fogadkozott Claude.
– És járjon be pontosabban – rukkolt ki a farbával a főnök. – Tegnap is késett hat percet.
– De hiszen még így is kilenc perccel kezdés előtt érkeztem... – védekezett Claude.
– Éppen ez az – csapott rá Saknussem –, csakhogy maga negyedórával korábban szokott érkezni. Igyekezzék egy kicsit, az istenfáját!
Távozott, s bezárta maga után az ajtót. Claude egészen felkavarva ragadta meg újra a tollat. Mivel remegett a keze, újabb pacát ejtett. Mégpedig óriásit. Olyan volt, mint egy vigyorgó pofa, s az íze, mint a petróleumé.

4.

Éppen végére ért a vacsorájának. A sajtból csak egy nagy darab maradt, s most lustán nyüzsgött a férgektől a mályvaszín lyukas mályvaszín tányéron. Felhajtott egy púpozott pohár, karamellával édesített lithiumos vizet, és figyelte, hogyan csusszan le a bárzsingján. Az ár ellen küzdve, apró buborékok törtek fel, és fémes zajjal pattantak szét garatjában. Felállt, hogy válaszoljon a csengőszóra, amellyel az ajtaján kopogtatlak. A háziasszony sógora lépett be.
– Jó napot kívánok – mondta a belépő férfiú, akinek becsületes mosolya és vörös szőrzete karthágói eredetről árulkodott.
– Jó napot – válaszolta Claude.
– Hozom azt az izét – mondta a vendég. Gean névre hallgatott.
– Ahá! Igen... – mondta Claude. – A...
– Azt, igen...
Azzal kihúzta a zsebéből.
Helyes kis tízlövetű Walter volt, ppk-modell; a tölténytár ebonit borítású talpa pontosan beleillett a két hornyolt lemezbe, amelyre a kezet helyezik.
– Kitűnő gyártmány – mondta Claude.
– Fix csővel – licitált rá a másik. – Rendkívül pontos.
– Igen. És könnyű vele célozni – állapította meg Claude.
– Kézbe való – mondta Gean.
– Egyszóval, jó konstrukció – válaszolta Claude, és célba vett egy virágcserepet, mire az azonnal kilépett az irányvonalból.
– Kitűnő fegyver – fűzte tovább Gean. – Háromezerötszáz.
– Egy kicsit sok – tiltakozott Claude. – Nem nekem lesz. Jó, jó, én is tudom, hogy megéri, de az illető nem tud többet adni háromezernél.
– Alább nem adhatom. Magamnak is annyiban van.
– Tudom – mondta Claude. – Azért mégis nagyon drága.
– Dehogyis drága.
– Úgy értem, hogy a fegyver egyáltalán nagyon drága – helyesbített Claude.
– Az igaz – válaszolta Gean –, de ilyen revolvert nem talál ám egykönnyen.
– Persze, persze.
– Háromezer-ötszáz az utolsó ára – szegezte le Gean.
Saknussem nem fog többet adni háromezernél. De Claude arra gondolt, hogy ha megtakarít egy talpalást, ötszázat hozzátehet a saját zsebéből.
– Ha jól megy, talán több hó nem is esik – mondta Claude.
– Az meglehet – vélekedett Gean.
– Talpalás nélkül még ellehet az ember – mondta Claude.
– Hát persze. Hiszen már benne vagyunk a télben - jegyezte meg Gean.
– A második tölténytárat ráadásul adom – mondta Gean.
– Ez igazán kedves – válaszolta Claude.
Majd egy kicsivel kevesebbet eszik öt-hat napon át, s már együtt is lesz az ötszáz frank. És talán Saknussem is megtudja véletlenül.
– Köszönöm – mondta Gean.
– Én köszönöm magának – válaszolta Claude, és elkísérte az ajtóig.
– Jó kis stukkerja lesz – szegezte le Gean, és távozott.
– Nem nekem lesz – idézte újra emlékezetébe Claude. Gean elindult lefelé a lépcsőn.
Claude becsukta mögötte az ajtót, és visszament az asztalhoz. A fekete, hideg pisztoly eddig még egy árva kukkot sem szólt. Súlyosan pihent a sajt mellett, amely rémülten, sebesen iszkolt odább, de anyatányérját elhagyni azért mégsem merészelte. Claude szíve egy kicsit gyorsabban vert, mint máskor. Felemelte a félelmetes tárgyat, és forgatni kezdte. A bezárt ajtó mögött most körme hegyéig erősnek érezte magát. De már indulnia kellett, hogy elvigye Saknussemnek.
Ám az utcán tilos volt revolverrel járni. Visszatette hát az asztalra, és szorongva fülelni kezdett a csendben, vajon nem hallották-e meg a szomszédok, mit beszélgetett Geannal.

5.

A combját verdeste, nehéznek és hidegnek érezte, mint valami döglött állatot. A súlyos tárgy lehúzta a zsebét és az övét, jobb csípőjén inge valósággal dagadozott nadrágja felett. Esőkabátja eltakarta ugyan, de valahányszor előrelendült a combja, a szövet buggyot vetett, s bármely pillanatban megláthatták. Okosabbnak látszott tehát, ha útirányt változtat. Ezért, mihelyt kilépett a házból, határozott mozdulattal balra fordult. A pályaudvar felé irányozta lépteit, és úgy döntött, hogy a kis utcákon fog menni. Szomorkás idő volt, ugyanolyan hideg, mint előző nap. Nem nagyon ismerte a városnak ezt a részét, befordult jobbra az első utcába, aztán arra gondolva, hogy így túlságosan gyorsan visszajut rendes útvonalára, tíz lépéssel később hirtelen bevágott a bal kézről nyíló első mellékutcába. Ez kilencven foknál valamivel hegyesebb szöget alkotott az előzővel, rézsútosan haladt, két oldalán egészen más boltokkal, mint amilyenek mellett rendszerint el szokott haladni. Jellegtelenek voltak, minden említésre méltó sajátság nélkül.
Szaporán szedte a lábát, pedig az az izé erősen nyomta a combját. Egy ember ment el mellette, s az volt a benyomása, hogy tekintete a zsebét kutatja. Claude megborzongott; két lépés után megfordult, a másik szintén. Lehajtotta a fejét, továbbment, s balra levágott az első keresztutcán. Oly hirtelen ütközött bele egy kislányba, hogy az megcsúszott, s belehuppant a járda szélén felhalmozott, piszkos hóba. Nem merte felsegíteni, inkább sietősebbre fogta lépését, kezét mélyen zsebébe süllyesztette, s lopva hátra-hátratekintett. Majdnem elsodort egy tisztes korú nőt, aki seprűvel kezében éppen akkor lépett ki a szomszédos bérházból. Az asszonyság alaposan leteremtettézte. Claude visszafordult, s látta, hogy nem veszi le róla a szemét. Megszaporázta lépteit, s kis híja, hogy neki nem ment egy négyszögletes rácsnak, amelyet a köztisztasági hivatal munkásai állítottak egy csatornanyílás fölé. Szilaj lendülettel próbálta kikerülni, de ahogy elsuhant mellette, esőkabátja zsebe beleakadt és felhasadt. A munkások mindennek elmondták, hülyének, buzinak. Megszégyenülten, vörös képpel iszkolt el, meg-megcsúszva a fagyos kövezeten. Kiverte a verejték, s összeütközött egy biciklistával, aki jelzés nélkül fordult be. A pedál leszakította nadrágfelhajtóját, és felsértette a bokáját. Ijedtében elordította magát, előretartott kézzel igyekezett elkerülni az esést, de a biciklistával összegabalyodva, a sáros úttestre zuhant. Egy zsaru állt a közelben. Claude Léon lefejtette magáról a bringát. Szörnyen sajgott a bokája. A biciklista kificamította a csuklóját, orrából patakzott a vér, és szidta Claude-ot, mint a bokrot. Az meg érezte, hogyan önti el a düh, szíve meglódult, az ökle bizseregni kezdett, vére sebesen szaladt ereiben, ott dobogott már a bokájában meg a combjában is, és a stukker minden dobbanásnál ugrott egyet. A biciklista váratlanul arcába vágott a bal öklével, amitől Claude arca még fakóbbá változott. Benyúlt a zsebébe, előrántotta a pisztolyt, s felkacagott, mert a biciklista dadogva hátrálni kezdett, ám ekkor iszonyú ütést érzett a kezén, s a zsaru gumibotja már újra lesújtott rá. A zsaru felszedte a földről a stukkert, és galléron ragadta Claude-ot. Claude úgy érezte, mintha nem is volna keze, ezért hirtelen megperdült, s jobb lábát rúgásra lendítette. A zsaru, akinek az altestét célozta meg, összecsuklott, és elejtette a stukkert. Claude torkából kéjes gurgulázás tört fel; odaugrott, felragadta a fegyvert, és az egész tárat nagy szakértelemmel beleeresztette a biciklistába, aki mindkét kezével az övéhez kapott, aztán szép csendesen leült, miközben mély torokhangon csak ennyit mondott: ácháchách... Az üres hüvelyeknek kellemes szaguk volt, s Claude, ahogy azt a moziban látta, belefújt a csőbe; aztán zsebre vágta a stukkert, s azzal ráhanyatlott a zsarura. Aludni szeretett volna.

6.

Az ügyvéd távozni készült, de előbb még megszólalt:
– Tulajdonképpen miért is volt magánál ez a revolver?
– Már elmondtam... – válaszolta Claude.
De azért még egyszer elismételte.
– Az igazgatómnak vittem, Saknussem úrnak, Arne Saknussemnak...
– De ő azt állítja, hogy nem igaz – mondta az ügyvéd –, maga is hallotta.
– De igaz – bizonykodott Claude Léon.
– Jó, jó, azért mégiscsak találjon ki valami mást; végtére volt rá elég ideje!
Bosszúsan elindult az ajtó felé.
– Most én itthagyom magát – mondta. – Nincs más hátra, várnia kell. Igyekszem a legjobb tudásom szerint cselekedni, de maga nem nagyon segít nekem.
– Ez nem is az én dolgom – válaszolta Claude Léon.
Majdnem annyira utálta, mint a biciklistát vagy azt a rendőrt, aki az őrszobán eltörte az egyik ujját. Már megint bizsergett az ökle és a lába.
– Na, viszontlátásra! – mondta az ügyvéd, és távozott.
Claude nem válaszolt rá, csak lehuppant az ágyra. Az őr rázárta az ajtót.
A smasszer az ágyára tette a levelet. Claude még félig aludt. Felismerte a sapkáját, és felegyenesedett.
– Szeretném... – szólalt meg.
– Mit szeretne? – kérdezte az őr.
– ...ha adna egy kis spárgát. Egy gombolyaggal.
Aztán megdörzsölte a fejét.
– Meg van tiltva – közölte az őr.
– Nem azért kell, hogy felkössem magamat – mondta Claude. – Hiszen ha akarnám, a hózentrágerommal már rég felkötöttem volna magamat.
Az őr mérlegelni kezdte az érvet.
– Kétszáz frankért szerezhetek magának tíz-tizenkét métert. De többet nem. Meg aztán a kockázat...
– Rendben van – mondta Claude. – Majd az ügyvédem kifizeti. Hoci vele!
Az őr kotorászni kezdett a zsebében.
– Éppen itt van nálam.
És átnyújtott neki egy kis gombolyag jó erős spárgát.
– Köszönöm – mondta Claude.
– Mit akar vele csinálni? – kérdezte tőle a smasszer. – Ne ám, hogy valami bolondságot süssön ki!
– Felkötöm magamat – válaszolta Claude nevetve.
– Na! Ugyan!... – mondta a másik, s akkorára tátotta a torkát, mint az ajtó – az hülyeség, hiszen ott lett volna a hózentrágerja.
– De az még egészen új. Tönkremenne tőle.
A smasszer elragadtatva bámult rá.
– Hogy maga milyen pimasz! – ámuldozott. – Mondja, nem újságíró maga?
– Nem – válaszolta Claude. – Köszönöm.
A smasszer az ajtó felé indult.
– Szóval, ahogy mondtam, a pénzéért forduljon az ügyvédemhez – szólt utána Claude.
– Rendben van. De ugye nem csap be?
Claude egy bólintással megnyugtatta, hogy nem, s a zár halkan kattant.

7.

Kétszeresen véve és összefonva, a zsineg körülbelül két méter lehetett. Éppen elég. Az ágyra felállva Claude úgy látta, rá tudja hurkolni az ablakrostély rúdjára. A hosszúság beszabályozása már kényesebb feladat lesz, mert a lábának nem szabad földet érnie.
Kipróbálta, bírja-e a húzást. Bírta. Felállt az ágyra, megkapaszkodott a falban, és elérte a rudat. Nagy keservesen ráerősítette a kötelet. Aztán átdugta a fejét a hurkon, és levetette magát a semmibe. A tarkóját jól bevágta a falba, s a kötél elszakadt. Talpra esett. Dühöngött.
– Ez a smasszer egy gyalázatos csirkefogó – mondta jó hangosan.
Az őr ebben a pillanatban nyitotta ki az ajtót.
– A madzagja nem ér semmit – mondta Claude Léon.
– Az nekem egál – válaszolta a smasszer. – Az ügyvéd már megadta az árát. Ma cukrot tudok adni tíz frankért, ha kell.
– Magától nekem már semmi se kell.
– Meggondolja azt még kétszer is – mondta a smasszer. – Várjon csak két vagy három hónapig. Mit mondok: egy hét nem sok, már akkor se jut ilyesmi az eszébe.
– Az lehet – bosszankodott Claude. – De a maga madzagja ennek ellenére is szart ér.
Megvárta, míg távozik, s úgy döntött, hogy leveszi a hózentrágerját. Vadonatúj volt, bőrből és gumiból fonva. Két hétig spórolta az árát. Körülbelül egy méter hatvan lehetett. Újra felmászott hát az ágyra, és a végét jó erősen rákötötte a rúd aljára. A másik végére hurkot csinált, és beledugta a fejét. Másodszor is leugrott. A nadrágtartó teljesen kinyúlt, s ő lágyan földet ért az ablak alatt. Ám a rúd ebben a pillanatban kifordult a sarkából, s úgy fejbe vágta, mintha mennykő csapott volna bele. Három csillagot látott, s imigyen szólt:
–  Martell!...
Háta lecsúszott a fal mentén. Azon vette magát észre, hogy a földön csücsül. A koponyája rettenetesen megdagadt, belül valósággal zengett. A nadrágtartónak viszont semmi baja sem történt.

8.

Petitjean tisztelendő úr ide-oda ügetett a börtönfolyosón, nyomában a smasszerral. Hol a tetű, komámasszonyt játszottak. Claude Léon cellájához közeledve, a tisztelendő belelépett egy kilencágú macska piszkába, elcsúszott, és teljes szaltót írt le a levegőben. Izmos lába szára körül kecsesen szétterült a reverendája, s ettől oly hasonlóvá vált Loie Fulierhoz, hogy a smasszer tisztelettudón elment mellette, s udvariasan kalapot emelt. Aztán messze visszhangzó csattanással hullott vissza a földre. A smasszer felpattant a hátára, lovagló ülésben. A tisztelendő úr megadta magát.
– Győztem – mondta az őr. – Maga fizeti a rundot.
Petitjean tisztelendő úr kelletlenül törődött bele a dologba.
– Csak semmi csalás! – makacskodott a smasszer. – Adjon róla írást.
– Hogy adhatnék, mikor hason fekszem – így a tisztelendő.
– Jó, akkor elengedem... – egyezett bele lovasa.
De alig tápászkodott fel az Úr felszentelt szolgája, harsogó kacajra fakadt, és ész nélkül rohanni kezdett. Az útjában álló fal elég szilárd volt, s ezért a smasszernak nem került különösebb fáradságába, hogy elcsípje.
– Hamis kutya – mondta neki. – Tessék aláírni.
– Alkudjunk – válaszolta a tisztelendő. – Két hét búcsú?
– Fityiszt – döntött a kérdezett.
– Az más. Akkor aláírom.
A smasszer egy előre kitöltött formulárét szakított ki jegyzőtömbjéből, ceruzájával együtt odanyújtotta Petitjeannak, aki végül is engedett neki, aztán odament Claude Léon cellájának ajtajához. A kulcs becsusszant a zárba, a zár a kulcs pártjára állt s megnyílt.
Claude Léon az ágy szélén ült és elmélkedett. A sarkából kifordult ablakrúd által hagyott nyíláson keresztül egy napsugár hatolt be, gyorsan körüljárta a cellát, s elkallódott valahol a kübliben.
– Dicsértessék, tisztelendő atyám – mondta Claude Léon a belépő Petitjeannak.
– Mindörökké, fiacskám.
– A mama jól van? – kérdezte Claude Léon.
– Hogyne, persze.
– Megérintett a kegyelem – újságolta Claude.
Kezét végighúzta a nyakszirtjén.
– Tapogassa csak meg – biztatta látogatóját.
A tisztelendő úr engedelmeskedett.
– A mindenségit! – kiáltott fel – alaposan odasuhintott!...
– Dicsértessék az Úr neve – mondta Claude. – Szeretnék meggyónni. Holnap patyolatfehér lélekbe öltözötten akarok megjelenni Teremtőm színe előtt.
– ...mintha Unimóban mosták volna ki!... – litániázták egyszerre, katolikus rítus szerint, és a lehető legklasszikusabb módon keresztet vetettek.
– De hiszen egyelőre még nincsen szó a maga felcsigáztatásáról – mondta a tisztelendő.
– Embert öltem – tiltakozott Claude. – Méghozzá biciklistát!
– Nagy újságot hozok! – lelkendezett a tisztelendő. – Jártam az ügyvédjénél. A biciklista konformista volt!
– Én mégiscsak embert öltem – erősködött Claude.
– Saknussem is hajlandó maga mellett tanúskodni.
– Semmi kedvem sincsen hozzá – mondta Claude.
– Gyermekem – magyarázta a tisztelendő –, nem hagyhatja figyelmen kívül, hogy a biciklista ellensége volt a mi közönséges após-toló Anyaszentegyházunknak.
– De amikor megöltem, még nem érintett meg a kegyelem – védekezett Claude.
– Á, szarság az egész – nyugtatgatta a tisztelendő. – Úgy kirántjuk magát belőle, mint a pinty.
– De én nem akarom – mondta Claude. – Én remete akarok lenni. Ehhez pedig nem is lehetnék jobb helyen, mint a börtönben.
– Nagyszerű – válaszolta a tisztelendő. – Ha remete akar lenni, akkor már holnap kivisszük innen. Az érsekúr kitűnő viszonyban van a börtönigazgatóval.
– De nekem nincs is remetelakom – mondta Claude. – Meg aztán itt nagyon jól érzem magamat.
– Nyugalom, barátom – csillapította a tisztelendő. – Majd találunk a maga számára valami még pocsékabb dolgot.
– Így már más – mondta Claude. – Indulunk?
– Nyugi, nyugi, istentelen ember – mondta a tisztelendő. – Még hátravannak a formalitások. Holnap majd eljövök magáért a szentmihálylovával.
– Hova megyek? – érdeklődött Claude izgatottan.
– Van egy jó remete állásunk Exopotámiában – mondotta a tisztelendő. – Magának adjuk. Nagyon rosszul fogja magát érezni.
– Kitűnő!... – lelkesedett Claude. – Majd imádkozom a tisztelendő úrért.
– Ámen! – mondta rá Petitjean. – Tantum ergum irgum burgum – énekelték el befejezésül, kórusban, továbbra is híven ragaszkodva a katolikus szertartáshoz, ami köztudomásulag mentesít a keresztvetés kötelezettsége alól. A lelkiatya megcirógatta Claude arcát, alaposan belecsípett az orrába, és kilépett a cellából. Az őr bezárta mögötte az ajtót.
Claude pedig egy darabig ott állt a kis ablak előtt, majd mélyen térdet hajtott, és buzgó asztrálszívvel imádkozni kezdett.

C

Önök eltúlozzák a vegyes házasságok nehézségeit. 
(Louis Rossel Emlékiratai. Stock, 1908. 115. o.)

I.

Angel Annát és Rochelle-t várta. A párkány kopott kövén ülve figyelte, hogyan végzik a szakértők a fásított terecske galambjainak évről évre esedékes nyírását. Elragadó látvány volt. A szakértők hófehér inget és a város címerével díszített vörös szattyánkötényt viseltek. Különleges típusú tollnyírógépük volt, továbbá el voltak látva a tavi galambok szárnyának zsírtalanítására szolgáló készítménnyel. Ebben a városrészben ugyanis seregestül tanyáztak a tavi galambok.
Angel azt a pillanatot leste-várta, amikor szálldosni kezd a toll alatt meghúzódó pehely. Ilyenkor azonnal működésbe léptek a krómozott hengeres pehelyvisszanyerők, amelyeket segédek toltak ide-oda apró, légtömlős kocsikon, és elszívták a pelyhet. Ezzel a pehellyel tömték a Fő Okosok Elnökének a nyoszolyáját. A sok pehely a széltől felkorbácsolt tengeren összegyűlő mohára emlékeztetett, amely a homokon nagy, fehér csomókban gubancolódik össze, s reszket a szélben; ha rálép az ember, szálai átbújnak a lába ujja között. Puha, és megszáradva egy kicsit posztószerűvé válik. Anna és Rochelle még mindig nem jött.
Anna bizonyára megint valami bolondságot mívelt. Ez a fiú soha az életben nem fogja magát rászánni, hogy idejében érkezzék, vagy hogy bevigye megjavíttatni a kocsiját a garázsba. Rochelle valószínűleg arra vár, hogy Anna érte jöjjön. Angel öt esztendeje ismerte Annát, Rochelle-t nem olyan régen. Annával iskolatársak voltak, de ő – Angel – alacsonyabb rangban rekedt meg, mert lusta volt. Anna a Nehéz Vasutak Kavicsgyártó Társaságának egyik üzemét vezette, ő viszont kevésbé jól fizetett állásban dolgozott, egy kisiparosnál, aki üvegcsöveket esztergált lámpaüvegekhez. A vállalat szakmai-technikai irányítását végezte, míg Anna a Kavicsgyártó Társaság kereskedelmi osztályán dolgozott.
A nap fel-le járkált az égen, sehogy se tudott dűlőre jutni. Nyugat és kelet ipics-apacsot játszott másik két pajtásával, de a mulatság kedvéért egymás helyét foglalták el, s messziről a nap nem ismerte ki magát. Az emberek kihasználták a helyzetet. Csak a napórák fogaskerekei jártak rossz irányban, s mondták fel baljós recsegések és nyikorgások közepette egymás után a szolgálatot. Ám a vidáman áradó fény enyhítette a zajok borzalmasságát. Angel órájára pillantott. Barátai egy fél körrel le voltak maradva. Ennyi késésnek biztosan van valami oka. Felállt, és helyet változtatott. Így elölről látta az egyik lányt, aki a nyírásra váró galambokat fogta. Nagyon rövid szoknyát viselt. Angel tekintete végigsiklott aranyfényű térdén, belopakodott nyúlánk, kerek combjai közé. Odabent jó meleg volt; nem hallgatott Angelra, hiába próbálta visszatartani, még egy kicsikét feljebb kúszott, s ott kedvére elszöszmötölt. Angel röstelkedett, s kényszeredetten bár, de elszánta magát, és behunyta a szemét. A kis halott meg ott maradt, a lány észre sem vette, úgy hullajtotta el, mikor néhány perc múlva felállt, és megveregette a szoknyáját.
A tollfosztott galambok kétségbeesett erőfeszítéssel igyekeztek felrepülni, de nagyon hamar elfáradtak, és szinte azonnal lezuhantak. Most már alig-alig mozogtak, tiltakozás nélkül engedték, hogy felkössék rájuk a városi tanács által nemeslelkűen nekik ajándékozott sárga, piros, zöld, kék selyemszárnyakat. Ennek megtörténte után megmutatták nekik, mit csináljanak velük, ők pedig új méltóságérzettől eltelve tértek vissza fészkükbe, s természettől fogva amúgy is komoly viselkedésük szertartásossá vált. Angel kezdte unni a látványt. Arra gondolt, hogy Anna nem fog eljönni, vagy másfelé vitte Rochelle-t, s erre újból felállt.
Átment a kerten, elsétált egy csomó gyerek mellett, akik kalapáccsal hangyákat vertek agyon, ugróiskoláztak, mezei poloskákat pároztattak, s egyéb hasonló, korukhoz illő játékokkal szórakoztak. Asszonyok varrtak viaszosvászon tarisznyákat, amilyeneket a kisbabák nyakába szoktak akasztani, hogy lenyelessék velük a pempőt, vagy pedig gyerekeikkel foglalatoskodtak. Mások kötöttek, vagy csak úgy tettek, mintha kötnének, a látszat kedvéért, de hiába, mert hamar észre lehetett venni, hogy nincs is náluk fonal.
Angel kinyitotta a kis rácsos ajtót. Az becsapódott mögötte, s ő már kint is volt a járdán. Emberek jöttek-mentek, az úttesten kocsik suhantak, de Anna? Sehol. Várt még néhány percig. Habozott, elinduljon-e. Arra gondolt, hogy még nem ismeri Rochelle szeme színét, s ez visszatartotta, éppen akkor, amikor át akart menni az úttesten. Egy arra robogó autó ijesztő szaltót csinált a levegőben, mert a sofőr, mikor megpillantotta maga előtt Angelt, hirtelen blokkolt. Anna kocsija mögötte jött. Megállt a járda mellett. Angel beszállt.
Rochelle Anna mellett ült. Angel egyedül foglalt helyet a spirálrugós, afrikkal tömött ülésen. Előrehajolt, hogy kezet szorítson velük. Anna mentegetődzött a késés miatt. A kocsi elindult. Anna nagy gonddal kerülte ki a felfordult taxi roncsait.
Egészen odáig mentek az utcán, ahol a gyalogjárót fák kezdik szegélyezni. A szobornál balra fordultak. Anna most már beletaposott a pedálba, itt ugyanis kevesebb volt az autó. Végre a nap is meglelte nyugatot, és sebbel-lobbal elindult feléje, megkettőzött buzgalommal igyekezve behozni késését. Anna ügyesen vezetett. Azzal szórakozott, hogy súrolta a járdán sétáló gyerekek fülét automatikus irányjelzőjével. Evégből kénytelen volt érinteni a járda szegélyét is, s így minden pillanatban kitette magát annak a veszélynek, hogy lehorzsolja a kerékgumik festését. De végül mégiscsak megúszta horzsolás nélkül. Ám szerencsétlenségére arra jött egy kilenc-tízéves, lapátfülű kisleány, az irányjelző telibe találta a cimpáját, és egyből eltört. Mármint az irányjelző. A kitépett drót végén azonnal sűrű cseppekben csurogni kezdett az áram, s az ampermérő mutatója ijesztő módon lekonyult, hiába tapogatta Rochelle. A gyújtás hőfoka csökkent, a motor lelassult. Néhány singgel távolabb Anna lefékezett.
– Mi történt? – kérdezte Angel.
Semmit sem értett az egészből, s rádöbbent, hogy már régóta Rochelle haját bámulja.
– Bosszantó ügy! – dühöngött Anna. – A ronda kölyke!
– Eltört az egyik irányjelző – magyarázta Rochelle, Angel felé fordulva.
Anna kiszállt. Megpróbálta rendbe hozni a meghibásodott alkatrészt, s buzgón babrálgatta az érzékeny szerkezetet. Többek között katgut kötéssel is próbálkozott!
Rochelle rátérdelt az első ülésre, és egészen hátrafordult.
– Sokáig várt ránk? – kérdezte.
– Ó, szóra se érdemes... – dünnyögte Angel.
Nehezére esett szembenéznie a lánnyal. Túlságosan ragyogó volt. Pedig a szeme... igen, látni kellett a szeme színét...
– Dehogyisnem – mondta Rochelle. – Ez a csacsi Anna. Mindig elkésik. Én már régen készen voltam. De most is, még jóformán el se indultunk, már bolondságokat mível.
– Szeret szórakozni. Igaza van.
– Hát igen – helyeselt Rochelle. – Olyan jókedvű.
Ezenközben Anna kocsis módra káromkodott, és valahányszor egy-egy csepp áram végigcsorgott a kezén, ugrott egy nagyot.
– Hova megyünk? – kérdezte Angel.
– Anna táncolni szeretne – mondta Rochelle. – Én, részemről, inkább moziba mennék.
– Szereti látni, hogy mit csinál – mondta Angel.
– Ó – tiltakozott Rochelle. – Hogy mondhat ilyeneket!
– Bocsásson meg!
Rochelle elpirult egy kicsit. Angel már megbánta álnok megjegyzését.
– Anna derék gyerek – tette hozzá. – A legjobb pajtásom.
– Jól ismerik egymást? – kérdezte Rochelle.
– Már öt éve ismerem.
– Maguk egyáltalán nem hasonlítanak egymásra.
– Az igaz, de azért jól megértjük egymást.
– Mondja, voltak neki...
Elharapta a szót, és megint elpirult.
– Mért nem meri kimondani? Nem illik?
– Nem erről van szó – mondta Rochelle. – De ostobaság. Nem tartozik rám.
– Szóval, ezt akarja tudni? – kérdezte Angel. – Hát igen, mindig sikerei voltak a nők körül.
– Nagyon szép fiú – suttogta Rochelle.
Elhallgatott és megfordult, mert Anna most ellenkező irányban kerülte meg a kocsit, hogy visszaüljön a volán mellé. Kinyitotta az ajtót.
– Remélem, most tartani fog – mondta. – Folyni éppen nem folyik, de csuda nyomás van benne. Nemrég töltettem az akut.
– Nincs szerencséd – vélekedett Angel.
– Mért volt akkora füle annak az ostoba libának!... – védekezett Anna.
– Nem kellett volna hülyéskedned az irányjelződdel – mondta Angel.
– Igaza van – helyeselt Rochelle. Elnevette magát. – De olyan muris volt!...
Anna is nevetett. Nem haragudott. A kocsi újra elindult, de nagyon hamar megint megálltak, mert az utca nem volt hajlandó tovább folytatódni. Ám ők éppen ide igyekeztek.
A táncklubban az igazi zene hívei találkoztak egymással, testficamgyakorlás céljából. Anna nagyon rosszul táncolt. Angelnak szenvedés volt látnia, hogy Anna folyton kiesik a ritmusból. Eddig még sohasem látta Rochelle-lel táncolni.
A szertartás az alagsorban folyt, ahova egy kis kígyózó, fehér lépcső vezetett. Volt egy vastag iszalagút is, azon nyaktörés nélkül le lehetett jutni. Minden hónapban lenyesték a leveleit. Helyenként vörösrézzel volt kiverve, és kajütablakok is voltak rajta.
Rochelle ment elöl, aztán Anna következett. Angel zárta be a menetet avégből, hogy az utánuk jövők is használhassák. Előfordult, hogy gondatlan egyének nyitva hagyták, s a pincér ilyenkor mindig beverte a képét, mert nem látott a tálcájától.
Fele úton érezték, hogy hatalmába ejti őket a ritmikai részleg szívverése. Valamivel lejjebb teljes erővel fülbe vágta őket a klarinét és a trombinét hangegyvelege: a kétféle hang egymásra támaszkodva haladt, s ily módon igen rövid idő alatt jelentős sebességre tett szert. A lépcső lábához érkezve, topogó lábak, kezek tapogatta derekak, bizalmas kuncogások és cseppet sem diszkrét vihogások, mély böfögések és összekoccanó poharak meg ásványvizes palackok között zajló, ideges szóváltások szétfolyó zsibongásába csöppentek, ami tudvalevőleg a másodosztályú bárok szokványos légköréhez tartozik. Anna vizsla tekintettel kutatott üres asztal után, s mikor talált egyet, megmutatta Rochellenek. A lány ült le elsőnek. Ondolált portóit rendeltek.
A zene szinte szünet nélkül hallatszott, oly makacsul elevenek maradtak a füli benyomások. Egy különösen epekedő bluest játszottak: Anna megragadta az alkalmat, és felkérte Rochelle-t. Egy csomó táncospár erre leült, mert a számot undorítónak találták lassúsága miatt, az összes kripli viszont sorra felállt, ugyanis tangóra emlékeztette őket. Kaptak az alkalmon, s változatos megtorpanásokat, tango-hésitation lépéseket iktattak ama klasszikus riszificálások közé, melyeket az ortodoxok mívelnek. Anna meg volt róla győződve, hogy ő is ortodoxnak számít. Angel két másodpercig figyelte őket, aztán, hogy össze ne hányja magát, elfordult. Anna ekkorra már rég kiesett a ritmusból, de Rochelle szemrebbenés nélkül követte.
A tánc után visszaültek az asztalhoz. Most Angel kérte fel Rochelle-t. A lány rámosolygott, igent mondott, és felállt. Megint lassú szám következett.
– Hol ismerkedett meg Annával? – kérdezte Angel.
– Nem régen – válaszolta Rochelle.
– Gondolom, egy vagy két hónapja?
– Igen. Egy bugyibulin.
– Talán nem is veszi jó néven, ha erről beszélek? – kérdezte Angel.
– Ó, szívesen beszélek róla.
Angel nem nagyon ismerte Rochelle-t, de a válasz mégis rosszulesett neki. Zavarba jött volna, ha meg kell magyaráznia, miért. Valahányszor szép lánnyal találkozott, felébredt benne a birtoklás vágya. Azonnal tulajdonának szerette volna tudni. De hát Anna végeredményben a barátja.
– Nem közönséges fickó – mondta. – Nagyon tehetséges.
– Azt az első pillanatban látni lehet – válaszolta Rochelle. – Irtó klassz szeme meg állati szép kocsija van.
– A főiskolán minden nehézség nélkül megoldotta azokat a feladatokat, amelyek másoknak órákba kerültek.
– Nagyon izmos – mondta a lány. – Sokat sportol.
– Három év alatt, tudomásom szerint, egyetlen vizsgán se bukott el.
– Meg aztán az is tetszik nekem, ahogyan táncol.
Angel igyekezett megfékezni partnerét, de Rochelle, úgy látszik, szilárdan elhatározta, hogy fittyet hány a ritmusra. Kénytelen volt hát egy kicsikét kiereszteni szorításából, és engedni, hadd veszkődjék egyedül.
– Csak egy hibája van – folytatta Angel.
– Igen – mondta Rochelle –, de az nem fontos.
– Még levetkőzheti – mondta Angel megnyugtatásul.
– Mindig kell neki valaki, aki foglalkozik vele, aki állandóan mellette van.
– Magának valószínűleg igaza van. Egyébként, van is mellette mindig valaki.
– Nem szeretném azt se, hogy sokan legyenek – mondta Rochelle elgondolkozva. – Csak kipróbált barátok. Például maga.
– Én kipróbált barát vagyok?
– Maga pontosan az a típus, akinek az ember szeretne a húga lenni.
Angel lehajtotta a fejét. Rochelle alaposan lehűtötte hiú reményeit. Ő nem tud úgy mosolyogni, mint Anna. Ez az oka. Rochelle rendületlenül mindig rosszkor lépett, és csudára élvezte a zenét. A többi pár is. A füstös helyiségben meleg volt. A Dupont Orvosi Műszer Vállalat (vállalati központ: Hautefeuille utca) reklámhamutartóinak mélyén, amelyek arányos kicsinyítésben ágytálakat és egyéb kórházi felszerelési tárgyakat ábrázoltak, cigarettacsutkák rángták az utolsókat, s a belőlük felszálló szürke füstspirálok tekervényei között hangjegyek bújócskáztak.
– Hogy mit csinálok? Hogyan értsem ezt?
– Az életben mit csinál?
– Hát sokat járok táncolni – mondta Rochelle. – Érettségi után titkárnői tanfolyamot végeztem, de egyelőre még nem dolgozom. A szüleim azt szeretnék inkább, hogy megtanuljak viselkedni.
A zene elhallgatott, Angel szívesen ott maradt volna még a körben, hogy azonnal folytathassák, ha a zenekar új számba kezd, de a zenészek egy előre szerszámaikat fenték. Követte hát Rochelle-t, aki sietve tért vissza az asztalhoz, s azonnal Anna mellé telepedett.
– Szóval számíthatok a következőre? – kérdezte Anna.
– Hogyne – válaszolta a lány. – Nagyon szeretek magával táncolni.
Angel úgy tett, mintha nem hallotta volna. Más lányoknak is lehet ugyanilyen szép hajuk, de ilyen hangjuk? Meg az alakja sem mindegy.
Semmiképpen sem akart kellemetlenkedni Annának. Anna a Rochelle ismerőse, az ügy tehát rá tartozik. Kihalászta az üveget a zöld jéggel teli vederből, és megtöltötte poharát. Az itt levő lányok közül egyik sem érdekelte. Rochelle-t kivéve. De Annáé volt az elsőség.
Anna pedig a barátja.

2.

El kellett menniük vacsorázni. Az ember nem töltheti házon kívül az egész éjszakát, mikor másnap munkába kell állnia. A kocsiban Rochelle előreült Anna mellé, Angel hátul foglalt helyet. Anna illedelmesen viselkedett Rochelle-lel. Nem karolta át a derekát, nem hajolt oda hozzá, nem fogta meg a kezét. Angel megtette volna, ha a lány előbb ismerte volnameg őt, mint Annát. De Anna több pénzt is keresett, mint ő, tehát mindezt meg is érdemelte. Tánc közben kiesni a taktusból kevésbé tűnik szerződésbontó oknak, mikor már nem halljuk a zenét. Az ember ilyenkor már-már hajlandó lenne napirendre térni felette. Anna időnként mondott valami csacsiságot, Rochelle nagyokat kacagott, s élénkzöld kosztümjének gallérja felett csak úgy rázkódott ragyogó sörénye.
Anna mondott valamit Angelnak, de annak természetesen máson járt az esze. Ezért odafordult feléje. Ezzel a mozdulattal kissé megrántotta a kormányt. Borzasztó elmondani, de egy gyalogos éppen akkor ment el mellettük a járdán, a kocsi jobb oldala teljes erővel nekiütődött a csípőjének, s jobb első kerekével felszaladt a járdára. A jó ember nagy csattanással elterült a földön, s ott is maradt. A derekát fogva, görcsösen rángatózott. Egy pillanat sem telt el, Angel már ki is nyitotta a kocsiajtót, és villámgyorsan kiugrott. Halálos aggodalommal hajolt a sebesült fölé. Az meg szinte vonaglott a nevetéstől, időnként egy kicsit abbahagyta, hatalmasat nyögött, s megint rákezdte, valósággal fetrengve a gyönyörűségtől.
– Nagyon fáj? – kérdezte Angel.
Rochelle nem nézett oda. A kocsiban maradt, arcát tenyerébe temette. Anna vonásai egészen eltorzultak. Sápadt volt. Azt hitte, hogy haldoklik az illető.
– Maga az? – mondta csuklások közepette az áldozat, és Angelra mutatott.
Őrült röhögési roham fogta el újra. Csak úgy csorgott a könny végig az arcán.
– Térjen magához – mondta Angel. – Biztosan nagyon fáj.
– Kutyául szenvedek – nyögte ki nagy nehezen az ismeretlen.
Ettől a mondattól olyan roham jött rá, hogy hossztengelye körül megpördülve, két lábnyit továbbhaladt. Anna hüledezve bámulta. Hátrafordult, Rochelle-re esett a tekintete. A lány sírt, mert azt képzelte, hogy az elgázolt ember panaszkodik, és féltette Annát. A fiú odament hozzá, benyúlt a nyitott ajtón, két hatalmas tenyere közé fogta fejét, és csókot lehelt a szemére.
Angel mindezt akaratlanul látta, de mikor Rochelle keze összekulcsolódott Anna kabátjának gallérja felett, ismét a sebesültre kezdett figyelni, aki nagy erőfeszítéssel igyekezett előhúzni zsebéből a tárcáját.
– Maga mérnök? – kérdezte Angeltól.
Nevetése kissé alábbhagyott.
– Igen... – suttogta Angel.
– Akkor majd maga helyettesít engem. Nem lenne illendő, hogy öt darabra tört csípővel menjek Exopotámiába. Ha tudná, milyen boldog vagyok!
– De... – dadogta Angel.
– Maga vezetett, mi?
– Nem, hanem Anna...
– Az kellemetlen... – válaszolta az áldozat.
Arca elborult, és reszketett a szája.
– Ne sírjon – csitította Angel.
– Mégsem lehet lányt küldeni helyettem.
– De hiszen Anna fiú... – mondta Angel.
Ettől felvillanyozódott a sebesült.
– Majd maga gratulál az anyjának...
– Nem fogom elmulasztani – válaszolta Angel –, de ő már hozzászokott ehhez a gondolathoz.
– Akkor hát Annát küldjük el Exopotámiába. Egyébként a nevem Cornélius Onte.
– Az enyém Angel.
– Figyelmeztesse Annát – mondta Cornélius. – Muszáj aláírnia. Szerencse, hogy a nevem helye üresen maradt a szerződésen!
– És miért, ha szabad érdeklődnöm? – kérdezte Angel.
– Azt hiszem, nem bíztak bennem – mondta Cornélius. – Hívja csak ide Annát.
Angel megfordult. Szemével barátját kereste, nagyon rosszul érezte magát, de mégis lépett kettőt, és kezét Anna vállára tette. Anna egészen meg volt részegülve, s a szeme, rossz volt látni. Rochelle-é be volt hunyva.
– Anna – szólt hozzá Angel. – Alá kell írnod.
– Mit? – kérdezte Anna.
– Egy szerződést Exopotámiába.
– Vasútépítésről van szó – magyarázta Cornélius.
Mondata végén nyögött egyet, mert csípője darabjai összekoccantak, s a füle nehezen tűrte a zajt.
– Maga most elutazik oda? – kérdezte Rochelle.
Anna megint a lányhoz hajolt, s kérte, ismételje meg. Aztán azt mondta neki, hogy igen. Kotorászott a zsebében, előhalászta töltőtollát. Cornélius meg odatartotta neki a szerződést. Anna kitöltötte a kérdéseket, s a lap aljára odakanyarította a nevét.
– Betegyük a kocsiba, hogy elszállítsuk a kórházba? – kérdezte Angel.
– Ne fáradjanak vele – válaszolta Cornélius. – Mindjárt jön erre mentőkocsi. Adja csak vissza a szerződést. Valóban nagyon boldog vagyok.
Elvette a szerződést, és elájult.

3.

– Most aztán nem tudom, mitévő legyek – mondta Anna.
– El kell menned – vélekedett Angel. – Aláírtad.
– De agyon fogom magamat unni – panaszkodott Anna. – Egészen egyedül leszek.
– Láttad azóta Cornéliust?
– Telefonált. Holnapután indulnom kell.
– Valóban olyan kellemetlennek tartod?
– Dehogyis – válaszolta Anna. – Legalább látok valamit a világból.
– Nem akarod bevallani – fűzte tovább Angel -, de Rochelle miatt bosszant az ügy.
Anna csodálkozva bámult Angelra.
– Csakugyan, eszembe se jutott. Azt hiszed, haragudni fog érte, ha elutazom?
– Nem tudom – válaszolta Angel.
Arra gondolt, hogy ha a lány itthon marad, időnként találkozhat vele. Kék szeme van. Anna távol lesz.
– Tudod mit... – szólalt meg Anna.
– Na mit?
– Neked is velem kellene jönnöd. Biztosan szükségük van több mérnökre is.
– De hiszen én nem is konyítok a vasúthoz – mondta Angel.
Nem hagyhatja magára Rochelle-t, ha Anna elutazik.
– Annyit te is értesz hozzá, mint én.
– Állásodnál fogva te legalább a kavicshoz értesz.
– Én csak árusítom a kavicsot – mondta Anna. – Érteni nem értek hozzá ennyit sem, állítom neked. Az ember nem feltétlenül ismeri azt, amivel kereskedik.
– De ha mind a ketten elutazunk...
– Ó – vágott közbe Anna –, majd csak talál magának valaki mást, aki foglalkozik vele...
– Hát nem vagy belé szerelmes? – kérdezte Angel.
A szíve táján olyasmit érzett, amihez nem volt hozzászokva. Megpróbálta visszatartani a lélegzetét, de ez se használt.
– Rochelle igen csinos teremtés – mondta Anna. – De most áldozatot kell hozni.
– Akkor meg miért kavar fel annyira az elutazás gondolata?
– Mert halálra fogom magamat unni – válaszolta Anna. – Ha te is velem jössz, legalább elszórakozunk együtt. Nem akarsz jönni? Talán csak nem Rochelle tart vissza?
– Persze hogy nem – tiltakozott Angel.
Fájdalmas bevallanunk, de nem szakadt rá az ég.
– Most jut eszembe – mondta Anna. – Mi lenne, ha titkárnőnek szerződtetném Cornéliusszal?
– Nagyszerű ötlet – helyeselt Angel. – Majd szólok Cornéliusnak, s érdeklődöm, van-e számomra is munka.
– Hát mégis rászánod magad? – kérdezte Anna.
– Csak nem hagyhatlak cserben.
– Rendben van – mondta Anna. – Öregem, azt hiszem, jókat fogunk röhögni. Telefonálj Cornéliusnak.
Angel leült Anna székére, és leakasztotta a kagylót.
– Szóval, azt kérdezzem meg tőle, jöhet-e Rochelle, és hogy engem is fel tud-e venni?
– Na, rajta – sürgette Anna. – Elvégre vannak áldozatok, amelyeket nem muszáj feltétlenül meghozni.

D

...A határozatot élénk vita előzte meg; az olvasó számára érdekes lehet megismerni a vita során elhangzott különböző véleményeket.
(Georges Cogniot: A felekezeti iskolák állami szubvenciója. La Pensée, 3. szám, 1945. április, május, június.)

I.

Nyeletnyeli tanár úr néhány pillanatig rábámult a kirakatra, s nem bírta szemét levenni a tizenkét szárnyú légcsavar sima fájáról, amely szórakozottan verte vissza az opálüveg villanykörte rávetett fényét. Örömtől áradó szíve bolondul vert, s úgy fészkelődött, hogy a csúcsa végül is hozzáért a tizennyolcadik pár halántéki karideghez, mire Nyeletnyeli tanár úr kinyitotta az ajtót. A kis boltban kellemes fűrészporszag terjengett. A helyiség minden zuga különféle alakúra fűrészelt, és különféle árban árusított balsafa-, szilcsa-, hemlock- és hikoridarabkákkal volt telides-tele; üvegszekrények roskadoztak görgőscsapágyak, repülőszerkezetek s ismeretlen nevű kerek izék terhe alatt, amelyeket a kereskedő az egyszerűség kedvéért kerekeknek keresztelt el a közepükön látható kis lyukról.
– Jó napot kívánok, professzor úr – üdvözölte a kereskedő.
Jól ismerte Nyeletnyeli tanár urat.
– Jó hírt hozok, Cruc úr – válaszolta a tanár. – Épp most nyiffantottam ki három páciensemet, s így megint lesz időm dolgozni.
– Klassz! – mondta Cruc úr. – Kár lenne futni hagyni őket.
– Az orvostudomány – folytatta a tanár – nagyon muris dolog, de össze sem lehet hasonlítani a modellezéssel.
– Ne tessék ilyet mondani – tiltakozott Cruc úr. – Csak két napja foglalkozom orvostudománnyal, és nekem nagyon tetszik.
– Ó, majd kiábrándul belőle! – mondta Nyeletnyeli. – Látta már az új kis olasz motort?
– Még nem – vallotta be Cruc úr. – Milyen?
– Szédületes! – lelkesedett Nyeletnyeli. – Az ember legszívesebben lenyeletnyelné.
– Hahaha! – kacagott Cruc úr – hogy maga milyen vicces, tanár úr!
– Igen, csakhogy hiányzik a gyújtás – magyarázta a tanár. Cruc úr szeme megnyúlt széltében. Ennek következtében szemhéja lehunyódott, ő maga pedig tenyerével a pultra támaszkodva odahajolt a tanárhoz.
– Csak nem? – zihált.
– Pedig így igaz...
Nyeletnyeli olyan határozott, halk és rózsaszínű hangon közölte mindezt, hogy ki volt zárva a lehetetlenség.
– Maga látta?
– Van egy odahaza, és jár is.
– Hol szerezte?
– Olasz üzlettársam, Alfredo JabÀs küldte.
– Megmutatja nekem is? – kérdezte Cruc.
Körte alakú orcái beestek a reménykedéstől.
– Ohó! – mondta Nyeletnyeli – az attól függ!
Ujját bedugta kökörcsinsárga ingnyaka és saját hengereskónuszos nyaka közé.
– Anyagra van szükségem.
– Tessék válogatni – mondta Cruc. – Azt vigye, amit akar, ne fizessen semmit, de tüstént ott leszek magánál.
– Helyes – mondta Nyeletnyeli.
Teleszívta tüdejét levegővel, s harci indulóra gyújtva rohant be a raktárba. Cruc nézte, mit művel. Abba is szívesen beleegyezett volna, hogy elvigye az egész üzletet.

2.

– Hallatlan!... – ámuldozott Cruc.
A motor egy pillanattal azelőtt állt meg. Nyeletnyeli megtapogatta a blokkolót, és megforgatta a légcsavart, hogy megint elindítsa. A harmadik fordulatnál éles csattanással peregni kezdett, s Nyeletnyelinek annyi ideje sem volt, hogy elkapja a kezét. Nyüszítve ugrált egyik lábáról a másikra. Cruc lépett a helyébe, és ő is elindította. A motor egy szempillantás alatt újra beindult. Az üveg üzemanyagtartályban látni lehetett, amint légbuborékok hatolnak be a szelepen át, mint amikor nyáladzik a csiga. A kipufogó két nyílásán keresztül zajtalanul folydogált az olaj.
A légcsavar felkavarta levegő a kipufogó gázait Nyeletnyelire fújta, aki időközben ismét odament a géphez. Megpróbálta elfordítani az ellendugattyú emeltyűjét, hogy szabályozza a löketet, de nagyon megégette az ujját. Rázni kezdte a keze fejét, s bekapta a szájába.
– A rohadt! A rohadt! – sziszegte.
Ujjain keresztül szerencsére nem lehetett jól érteni. Cruc valósággal hipnotizálva igyekezett szemével követni a légcsavar mozgását, s evégből szemgolyói is forogtak üregükben, ám a centrifugális erő a szemlencséit oldalra kipergetvén, pontosan szemhéja belső szélét látta, ezért tehát abbahagyta a kísérletezést. A nehéz asztal, amelyre rá volt csavarozva az alumínium dob, rezgett, s rezgésbe hozta az egész helyiséget.
– Jár! Jár!... – üvöltött Cruc.
Hátrább lépett az asztaltól, és megragadta Nyeletnyeli mindkét kezét. Körtáncot lejtettek, miközben a kék kipufogógáz a helyiség vége felé menekült.
A telefon csengetése éppen egy halálugrás közepette tört rájuk. Határozott hajlamot mutatott arra, hogy olyan sziszegő hangot hallasson, mint a medúzafütty. Nyeletnyeli, akit röptében ért a csengetés, a hátára huppant, Cruc ellenben fejjel előre zuhant le, egyenest bele a nagy, zöld virágcserépbe, amelyben az akadémiai pálma volt.
Elsőnek Nyeletnyeli tanár úr állt fel, s szaladt felemelni a kagylót. Cruc közben manövrírozott, hogy kikecmeregjen a földből, s végül sikerült is cserepestől talpra állnia. Ugyanis a pálma szárát összetévesztette tulajdon nyakával, s azt húzta. De mikor az egész föld a hátára ömlött, rájött a tévedésére.
Nyeletnyeli dühös ábrázattal tért vissza. Odakiáltott Crucnak, hogy állítsa le a motort, mert pokolian berreg. Cruc odament, elzárta a blokkolót, s a motor komisz, visszafelé szívott csókhoz hasonló csattanással állt le.
– Megyek – mondta Nyeletnyeli. – Beteghez hívnak.
– Régi páciens?
– Nem, de azért el kell mennem hozzá.
– Lesújtó hír – állapította meg Cruc.
– Maga addig itt maradhat, és járathatja – mondta Nyeletnyeli.
– Ó, így már más. Akkor csak menjen! – mondta Cruc.
– Gonosz csont! – válaszolta Nyeletnyeli. – Magának persze mindegy.
– Tökéletesen.
Cruc ráhajolt a ragyogó hengerre, könnyeden meglazította a blokkolót, és odább tolta, hogy újra elindítsa a motort. Abban a pillanatban indult be, mikor Nyeletnyeli távozott. Cruc módosította a löketszabályozót, s a légcsavar veszekedett hördüléssel tépte ki a földből az asztalt. A szerkentyű a szemközti falon ment szerteszéjjel. A zajra Nyeletnyeli visszatért. Látva, mi történt, térdre hullott, és keresztet vetett. Cruc ekkor már javában imádkozott.

3.

Cornélius Onte cselédlánya bevezette Nyeletnyeli professzor urat a szobába. A beteg éppen kötött, időtöltésből, mégpedig egy Paul Claudel-féle jacquard mintát, amelyet a „Tömörült Katolikus Gondolat és a Zarándok” egyik számában talált.
– ...napot! – mondta Nyeletnyeli. – Maga zavar engem.
– Igen? Nagyon sajnálom.
– Látom. Van valami baja?
– A csípőm öt darabban van.
– Ki kezelte?
– Dr. Sárgavészy. Most már nagyon jól vagyok.
– Akkor mért hívatott?
– Ajánlatot akartam magának tenni – mondta Cornélius.
– Menjen a fészkes fenébe! – fakadt ki Nyeletnyeli.
– Rendben van – mondta Cornélius –, máris megyek.
Azzal megpróbált felkelni, de alig tette le egyik lábát a földre, a csípője megint darabokra tört. Félreismerhetetlenül elájult. Nyeletnyeli felragadta a telefonkagylót, és mentőkocsit kért, hogy elszállíttathassa rendelőjébe.

4.

– Minden reggel evipáninjekciót ad neki – mondta Nyeletnyeli. – Nem akarom, hogy felébredjen, mikor a rendelőbe jövök. Untat a folytonos...
Elharapta a mondatot. A gyakorló orvostanhallgató figyelmesen bámult rá.
– Tulajdonképpen ez nem tartozik magára – mondta Nyeletnyeli. – Hogy van a csípője?
– Csavarokat raktunk bele – mondta az orvostanhallgató. – Nagyméretűket. Remek törése van a tagnak.
– Tudja maga, kicsoda ez a tag? – kérdezte Nyeletnyeli.
– Há-át...
– Ha nem tudja, akkor ne beszéljen róla. Ez egy finn mérnök, aki új kipufogórendszert talált fel gőzmozdonyok számára.
– Áhá?... – ámuldozott az orvostanhallgató.
– ...amelyet később Chaplon tökéletesített – egészítette ki Nyeletnyeli. – De végeredményben ez szintén nem tartozik magára.
Eltávozott Cornélius ágyától, s tekintete a szomszédos ágyra esett. A takarítónő, kihasználva az alkalmat, hogy nem fekszik benne senki, az imént egy széket tett rá, hogy kitakaríthasson.
– Ennek a széknek meg mi baja van? – kérdezte huncutkodva Nyeletnyeli.
– Lázas – válaszolta az orvostanhallgató szintúgy.
– Maga azt hiszi, kitol velem, mi? – förmedt rá Nyeletnyeli. – Dugja csak be neki a hőmérőt, majd mindjárt meglátjuk.
Összefonta mellén a karját, és várt. Az orvostanhallgató kiment a kórteremből, és egy furdanccsal meg egy hőmérővel tért vissza. Megfordította a széket, fenékkel fölfelé, és hozzálátott, hogy lyukat fúrjon bele. Közben rá-ráfújt, hogy eltávolítsa a fűrészport.
– Siessen – sürgette Neletnyeli. – Várnak.
– Ebédre? – érdeklődött az orvostanhallgató.
– Dehogyis – mondta Nyeletnyeli. – Hanem egy Ping 903-ast építünk. Milyen kíváncsi maga ma délelőtt.
Az orvostanhallgató felegyenesedett, s a hőmérőt a lyukba dugta. Látni lehetett, amint a higany előbb összehúzódik, aztán hirtelen nekirugaszkodással villámgyorsan megmássza az összes fokokat. A hőmérő felső vége szappanbuborék módjára dagadni kezdett.
– Kapja ki gyorsan!... – rendelkezett Nyeletnyeli.
– Jézus Mária!... – ijedezett az orvostanhallgató.
A gömb még dagadt egy kicsikét, aztán a higanyszál mellett egy robbantógyutacs szétpukkant, s forró higany fröcskölt ki az ágyra. Érintésére megpörkölődött az ágynemű. A fehér vásznon párhuzamos vonalak rajzolódtak ki, amelyek egy kis higanypacni irányában mégis közeledtek egymáshoz.
– Fordítsa meg a széket, és fektesse ágyba – rendelkezett Nyeletnyeli. – Aztán kéresse ide Gongourdouille nővért.
A főápolónő berobbant.
– Mérje csak meg ennek a széknek a vérnyomását – utasította Nyeletnyeli.
Közben figyelte, milyen óvatosan fekteti le az orvostanhallgató.
– Érdekes, igen érdekes eset – dünnyögte magában. – Hé, ne rázza olyan erősen!...
Az orvostanhallgató dühös volt, s brutálisan bánt a székkel, amire az borzalmas reccsenéssel reagált. Nyeletnyeli tekintetének hatására azonban egyszerre megszelídült, s olyan finom lett, mint egy hivatásos hímestojás-becézgető.

5.

– Legszívesebben az anyagából képeznék ki neki belépőélet – mondta Cruc.
– Nem – vélekedett Nyeletnyeli –, hanem tizenöt tizedes balsából a szokott borítást, az könnyebb lesz.
– Ezzel a motorral – mondta Cruc –, elég, hogy valaminek nekiütődjék, s már kész is.
– Majd jól megválasztjuk a helyet – válaszolta Nyeletnyeli.
Mindketten egy Ping 903-as nagyléptékű tervrajzán dolgoztak; Nyeletnyeli változtatásokat eszközölt rajta a motor miatt.
– Veszélyes lesz – jegyezte meg Cruc. – Nem lesz tanácsos elébe állni.
– Lehetetlen fráter maga, Cruc. Annyi baj legyen. Elvégre orvos vagyok.
– Jó, jó. Majd megszerzem a még hiányzó alkatrészeket.
– De jót vegyen ám, érti! Megfizetem, amit kér érte.
– Úgy veszem, mintha magamnak lenne – mondta Cruc.
– Nem!... Vegye csak úgy, mintha nekem venné. Jobb szeretem. Magának rossz az ízlése. Együtt indulhatunk. Meg kell néznem a betegemet.
– Akkor hát induljunk – sürgette Cruc.
Felálltak, és elhagyták a helyiséget.

6.

– Figyeljen ide – mondta Cornélius Onte.
Bizonytalan, zavaros hangon beszélt, szemhéja folyton lecsukódott. Nyeletnyeli arcára türelmetlenség ült ki.
– Nem elég magának az evipán? Már megint újra akarja kezdeni a maga híres ajánlatait?
– Dehogyis akarom!... – mondta Cornélius. – De... ez a szék... itt...
– Mit akar a székkel? – türelmetlenkedett Nyeletnyeli. – Beteg. Mi meg kezeljük. Remélem, tudja, mi az, hogy kórház?
– Ó!... – nyöszörgött Cornélius – vitesse el innen!... Egész éjjel csikorgott...
A Nyeletnyeli mellett álló orvostanhallgatón már szintén látszott, hogy elérkezett a tűrőképessége végső határáig.
– Igaz ez? – kérdezte tőle a tanár.
Az orvostanhallgató bólintott, hogy igen.
– Kidobhatnánk a fenébe – mondta. – Öreg vacak.
– Ez egy XV. Lajos korabeli szék – torkolta le Nyeletnyeli. – És aztán, maga mondta-e vagy én, hogy láza van?
– Én – vallotta be az orvostanhallgató.
Valahányszor a székkel foglalkozott Nyeletnyeli, elöntötte a düh.
– Akkor hát kezelje.
– De ebbe én beleőrülök!... – nyöszörgött Cornélius.
– Annyi baj legyen – vonta le a következtetést Nyeletnyeli. – Legalább nem rágja örökösen a fülemet a javaslataival. Adjon csak be neki még egy evipánt – fűzte hozzá, az orvostanhallgató felé fordulva, s Cornéliusra mutatott.
– Ujj-ujj-ujjj... – siránkozott Cornélius. – Már nem is érzem a fenekemet!...
E pillanatban a szék iszonyú csontropogás-sorozatot hallatott. Az egy körül undorító bűz terjengett.
– És ez egész éjjel így megy... – nyöszörgött Cornélius.
– Vitessen át egy másik kórterembe...
– Már egy kétágyas szobával sincs megelégedve?... – mondta szemrehányón az orvostanhallgató.
– Kétágyas, de egyszékes, és ráadásul az is illatos – válaszolta Cornélius.
– Ugyan, ugyan – méltatlankodott az orvostanhallgató.
– Magának talán ibolyaillata van!
– Kérem, legyen udvarias a betegemmel – utasította rendre Nyeletnyeli. – Mi baja lehet ennek a széknek? Elmúlt a rekedése?
– Azt hiszem, igen. Ráadásul negyvenkilenc a vérnyomása.
– Rendben van – mondta Nyeletnyeli. – Akkor tudja, mi a teendője. A viszontlátásra.
Jól megnyomta Cornélius orrát, hogy megnevettesse, s azzal távozott. Cruc már várta a Ping 903-assal.

7.

Cruc idegesen harapdálta szája szélét. Egy papírlap hevert előtte, teleírva számokkal és megoldatlan, sőt tanácstalan huszonhatodik fokú egyenletekkel. Nyeletnyeli fel-alá járt a helyiségben, s hogy ne kelljen neki minden alkalommal megfordulnia, valahányszor a poloskakékre festett falhoz ért, elkezdett hátrálni.
– Itt lehetetlen – erősítgette Cruc hosszú szünet után.
– Cruc – mondta Nyeletnyeli –, maga egy beszari alak.
– Nincs elég tér. Percenként négy sing! Van magának fogalma róla, hogy ez mit jelent?
– Hát akkor mit tegyünk? – kérdezte Nyeletnyeli.
– Valami pusztaságot kell keresnünk.
– De én kénytelen vagyok itt maradni, és a betegeimmel foglalkozni.
– Neveztesse ki magát gyarmati orvosnak.
– Ostobaság. Akkor meg az egyik faluból a másikba kell majd járnom, és még kevesebb időm lesz a Pinggel foglalkozni.
– Vegyen ki szabadságot.
– Azt nem illik.
– Akkor hát nincs mit tenni!...
– Na de végre is! A csudába!... – így Nyeletnyeli.
– Na, persze, hogyne!... – helyeselt Cruc.
– Ó, hogy a fészkes!... Szaladok a kórházba... Folytassa csak a számítást.
Lement a lépcsőn, áthaladt a henger alakú hallon, és kilépett az utcára. Kocsija a léckerítéses gyalogjáró előtt várt rá. Egyik kedvenc betege halála óta gyakorlatilag már alig rendelt, beérte a kórházi munkával.
Mikor belépett Cornélius szobájába, a szék betegágyán egy tagbaszakadt, szőke fickót látott ülni. Mikor megpillantotta az orvost, az idegen felállt.
– Anna vagyok – mondta. – Üdvözlöm, doktor úr.
– Nincs látogatási idő – jegyezte meg a professzor mögött belépő orvostanhallgató.
– Folyton alszik – mondta Anna. – Kénytelen vagyok várni, míg felébred.
Nyeletnyeli megfordult, és végigmérte az orvostanhallgatót.
– Magának meg mi a baja?
– Nekem? Semmi, majd elmúlik.
A keze úgy reszketett, mint a villanycsengő nyelve, s szeme egészen az arca közepéig karikás volt.
– Talán nem aludt?
– Nem... Ez a szék...
– Tessék? Nincsen jól?
– Az alávaló teremtés!... – mondta az orvostanhallgató.
A szék megmozdult, és elreccsentette magát. Megint terjengeni kezdett a bűz. Az orvostanhallgatót elöntötte a düh, kettőt lépett előre, de Nyeletnyeli megfogta a karját.
– Csillapodjék, barátom – mondta neki.
– De már nem bírom tovább!... Bolondot csinál belőlem!
– Adott neki ágytálat?
– Nem akar semmit se csinálni – panaszkodott az orvostanhallgató. – Csak recsegtet, csikorog, lázas, és szarik rám.
– Válogassa meg a kifejezéseit – intette Nyeletnyeli. – Majd mindjárt kezelésbe vesszük. Nos, maga? – fordult Anna felé.
– Szeretnék beszélni Onte úrral. A szerződésem ügyében.
– Erről felesleges velem tovább beszélnie. Nem vagyok értesülve a dologról.
– Onte úr nem tett önnek ajánlatokat?
– Onte úr olyan bőbeszédű, hogy egész nap altatom.
– Elnézést, tanár úr – vágott közbe az orvostanhallgató.
– Én altatom.
– Rendben van – mondta Nyeletnyeli. – Legyen maga... ha annyira ragaszkodik hozzá.
– Tudomásom van az ajánlatairól – mondta Anna. – Elmondhatom, miről van szó.
Nyeletnyeli az orvostanhallgató felé fordult, és intett neki. Az a zsebében kotorászott. Anna háta mögött állt.
– Igen? Érdekes – mondta Nyeletnyeli. – Rajta!
Az orvostanhallgató egy hosszú fecskendőt rántott elő a zsebéből, és tövig nyomta Anna bicepszébe. Az igyekezett ellenállni, de szinte azon nyomban elaludt.
– Hová tegyem? – kérdezte az orvostanhallgató, mert nehéz volt Annát tartania.
– Találjon ki valamit – mondta Nyeletnyeli. – Addig végiglátogatom a kórtermeket. Közben Onte valószínűleg felébred.
Az orvostanhallgató széttárta karját, mire Anna a földre csúszott.
– Talán ennek a széknek a helyére tehetném... – indítványozta.
A szék egy sorozat kacagásszerű roppanással válaszolt neki.
– Hagyja már nyugton azt a széket! – mondta Nyeletnyeli. – Ha rajtakapom, hogy kellemetlenkedik neki...
– Rendben van – válaszolta az orvostanhallgató – akkor ezt meg itt hagyom.
– Ahogy magának tetszik.
A professzor megigazította fehér köpenyét, és könnyed, nesztelen léptekkel távozott. Eltűnt az olajfestéses folyosón.
Egyedül maradva, az orvostanhallgató lassan odament a székhez, és gonosz indulattól csöpögő tekintettel mérte végig. Oly kimerült volt, hogy lecsukódott a szemhéja minden pillanatban. Egy ápolónő lépett be.
– Alátette az ágytálat? – kérdezte tőle az orvostanhallgató.
– Igen.
– Eredmény?
– Alfagilisztája van. Aztán egy ízben felkelt, egészen egyedül. Úgy jár, mint akinek fából van a lába. Rossz nézni. Valósággal megrémültem tőle.
– Majd megkopogtatom – mondta az orvostanhallgató. – Adjon egy tiszta vászondarabot.
– Tessék – mondta az ápolónő.
Még annyi ereje sem volt, hogy kezével megtapogassa a combja között, pedig az ápolónő előzőleg szokás szerint kigombolta előtte a köpenyét. A lány bosszankodva nyújtotta át neki a kendőt, s nagy tálcazörgés közepette vonult el. Az orvostanhallgató meg leült az ágy szélére, és felemelte a szék takaróját. Igyekezett visszatartani a lélegzetét, mert a szék megint rázendített a ropogtatásra.

8.

Mikor Nyeletnyeli visszaérkezett a nagyvizitről, akkor meg az orvostanhallgató aludt Cornélius ágyának a lábánál, Annán keresztben fekve. A professzor valami szokatlant észlelt a szomszéd ágyon, s gyors mozdulattal leemelte a takarót a tizenötödik Lajos korabeli székről. A lába meg volt merevedve. Legalább húsz évet öregedett. Egy hideg, élettelen, tizenhatodik Lajos korabeli szék lett belőle. Egyenes, kitömött támlájának görbületei elárulták, milyen kínos lehetett a haláltusája. A professzor felfigyelt a fa kékesfehér színére, s megfordulva jól belerúgott az orvostanhallgató fejébe. Ám az meg se moccant. Horkolt. A professzor melléguggolt és megrázta.
– Na, mi az?... Alszik?... Mit csinált?
Az orvostanhallgató mocorogni kezdett, s kinyitotta véreres szemét.
– Mi történt magával? – kérdezte újból Nyeletnyeli.
– Injekció... – mormogta az orvostanhallgató. – Szintén evipán. Nagyon álmos vagyok.
Újra lehunyta a szemét, és harsányan horkolt tovább.
Nyeletnyeli most már erősebben rázta.
– Mi van a székkel?
Az orvostanhallgató vontatottan vihogott.
– Sztrichnin.
– Gyalázatos alak!... – mondta Nyeletnyeli. – Nincs más hátra, talpra kell állítani, és újratömetni.
Ingerülten felállt. Az orvostanhallgató tovább durmolt, mint akinek teljesen rendben van a szénája. Anna szintén, Cornélius hasonlóképpen. Nyeletnyeli ásított. Gyengéd mozdulattal felemelte a széket, és az ágy lábához helyezte. Az egy utolsót, halkat, egészen elhalót reccsentett. A doktor ráült. Feje jobbra-balra ingott, de amikor már éppen megtalálta a kényelmes helyzetet, kopogtattak az ajtón. A tanár nem hallotta, mire Angel még egyszer kopogtatott, és belépeti a szobába.
Nyeletnyeli üveges, kifejezéstelen szemgolyója feléje fordult.
– Soha, soha nem fog tudni felszállni – motyogta.
– Tetszett valamit szólni? – kérdezte udvariasan Angel.
A professzor nagyon nehezen bontakozott ki a szendergésből. Több kilónyi erőt fejtett ki, míg végre sikerült kinyögnie valamit.
– Soha az életben nem lesz elég hely ebben az országban ahhoz, hogy egy Ping felszállhasson. Úgy igaz, ahogy Nyeletnyeli a nevem!... Túl sok a fa.
– De ha velünk jönne? – szólt közbe Angel.
– Magukkal? Kikkel?
– Annával, velem meg Rochelle-lel.
– És hová?
– Exopotámiába.
Morpheus fátylai megnyíltak Nyeletnyeli koponyája felett, s az álomisten saját kezűleg pottyantott egy kavicsot pontosan a feje lágyára. Ettől teljesen felébredt.
– Az angyalát! De hiszen az egy puszta sivatag!...
– Az bizony – mondta Angel.
– Pont az, ami nekem kell.
– Szóval, benne van?
– Mi a fészkes fenében? – kérdezte a professzor, mit sem értve az egészből.
– De hát, végül is, Onte úr nem tett önnek javaslatot?
– Onte úrból már elegem van – mondta Nyeletnyeli.
– Egy hét óta evipánnal altatom, hogy nyugton hagyjon.
– De hiszen csupán állást akart magának felkínálni Exopotámiában. Tábori főorvosi állást.
– Miféle táborról beszél maga? És mikor?
– Az építendő vasút alkalmazottainak a táboráról. És egy hónap múlva. Nekünk – Annának, nekem és Rochelle-nek – holnap kellett volna indulnunk.
– Ki az a Rochelle?
– Egy lány. Jóban vagyunk vele.
– Csinos?
Nyeletnyeli talpra állt. Egészen felélénkült.
– Igen – válaszolta Angel. – Legalábbis én csinosnak találom.
– Maga szerelmes – állapította meg a professzor.
– Dehogyis! – tiltakozott Angel – Annába szerelmes.
– De azért maga szereti?
– Igen – vallotta be Angel. – Ezért kell, hogy Anna is szeresse, hiszen Rochelle őt szereti. Boldog lesz.
Nyeletnyeli megdörzsölte az orra hegyét.
– Ez magára tartozik, csak magára – mondta. – De vigyázzon erre az okoskodásra. Szóval, maga azt hiszi, hogy ott van elég hely a Ping 903 számára?
– Amennyit csak akar.
– Honnan tudja?
– Mérnök vagyok – nyugtatta meg Angel. – Nagyszerű!
A professzor megnyomta a Cornélius ágya végében levő csengőgombot.
– Várjon – mondta Angelnak. – Felébresztjük őket.
– De hogyan?
– Ó – válaszolta Nyeletnyeli –, egy injekció, ennyi az egész.
Elhallgatott és gondolkozott.
– Most min gondolkozik? – kérdezte tőle Angel.
– A beosztott orvostanhallgatómat is magammal viszem – gondolkozott hangosan Nyeletnyeli. – Derék fickó...
Rosszul érezte magát a széken, de azért csak folytatta.
– Remélem, hogy lesz helyük Cruc számára is. Nagyon jó szerelő.
– Akkor biztosan lesz – nyugtatta meg Angel.
S aztán jött a főápolónő az injekciós készlettel.

Átmenet

Ideje, hogy megálljunk egy percre. Már „megkötött” a virág, a fejezetek rendben sorakoznak egymás után. Kitalálhatjuk, miért: van már lány is, mégpedig egy csinos teremtés. Más nők is lesznek, ilyen körülmények között ugyanis semmi sem maradhat változatlan.
Ellenkező esetben kétségtelenül több lenne a vidámság, de lányokhoz szomorúság is kell. Nem mintha ők maguk kedvelnék a szomorúságot – legalábbis ezt állítják –, hanem mert a sarkukba szegődik. A csinosaknak. A csúnyák esetében nem beszélhetünk ilyesmiről: az is elég szomorú, hogy ilyenek is vannak. Különben, minden lány szép.
Az egyiket Rézikének hívják, a másikat Levendulának, némelyiknek a neve csak később fordul elő; de nem ebben a könyvben, sőt még csak nem is ebben a történetben.
Exopotámia puszta sivatag lévén, sokan laknak benne. Az emberek szeretnek összegyűlni a pusztában, mert ott van hely bőven. Ugyanazokat a dolgokat próbálják ott is újrakezdeni, amit másutt csináltak, de amelyek a pusztaságban újnak látszanak előttük. Mert a pusztaság olyan díszlet, amely előtt minden jobban érvényesül, főleg, ha a nap – s itt ebből a hipotézisből indulunk ki – különleges tulajdonságokkal rendelkezik.
A puszta sivataghoz gyakran fordul az irodalom. Arthur Eddington megtanított rá bennünket, hogyan lehet begyűjteni az ott található összes oroszlánt: csupán a homokot kell átszitálnunk, s ami fennakad, az lesz az oroszlán. Ebben van egy momentum – a legérdekesebb –, s ez a rázás. A végén ott látunk minden oroszlánt a szitavásznon. Ám Eddington megfeledkezett róla, hogy a szitán más is fennakad: a kavics. Azt hiszem, időnként a kavicsról is ejtek majd szót.

Első tétel

Ez az eljárás rendkívül előnyös, és gazdaságossága, figyelembe véve a szálak minőségét is, rendkívül érdekessé teszi a módszert!
(René Escourrou: A papír. Armand Colin, Párizs, 1941. 84. o.)

I.

Ekkor megéhezvén, Bíborban született Athanagorász letette régészkalapácsát, és jelszavához híven („Legyen neked könynyű a föld!”) sátrába ment ebédelni, ott hagyva a turk vázát, mivel már úgyis befejezte a lekovakövetlenítését.
Azután, az ovasó munkáját megkönnyítendő, kitöltötte az alább egész terjedelmében – de csupán nyomtatásban – leközölt tájékoztató kartont:

Testalkata: 1 m 65 cm.
Súlya : 69 erőkilogramm
Haja: őszes
Átöröklésből származó szőrzete: gyengén fejlett
Életkora: bizonytalan
Arca: megnyúlt
Orra: természeténél fogva egyenes
Füle: tanároid, azték vázafülhöz hasonló
Öltözködése: rendetlen; aggálytalanul mindennel teletömött, formájukból kiment zsebek.
Járulékos jellegek: érdektelen
Szokások: átmeneti időközöktől eltekintve otthon ülő

Elvégezvén a rovatok kitöltését, eltépte a kartont. Egyáltalán nem is volt rá szüksége, lévén, hogy zsenge gyermekkora óta buzgón gyakorolta a közönségesen

gnóti szeauton

néven ismert szókratészi barkochbát.
Atha (nevezzük röviden így) sátra külön erre a célra szabott vászonból készült; elmésen megválasztott helyeken madzag áthúzására alkalmas lyukakkal volt ellátva, és orsós páncélökölnyeleken nyugodott, amitől szilárd, kissé öntelt tartást nyert.
E vászonlap felett, kellő távolságban, egy másik vászonlap volt kifeszítve; rögzítő zsinórjai fémcövekekhez voltak erősítve, amelyek egyben az egész szerkezet földelését is biztosították, elvezetvén a zavaró hortyogást.
A Szalonnás Márton, Athanagorász jobbkeze által kitűnően felvert sátor a mindenkor esedékes látogatóban annak belbecsével és benső képességeinek ajzottságával arányban álló, de a későbbiekben természetesen még változható érzéseket keltett. Mindössze ugyanis hat négyzetméternyi felületet foglalt el (a többletet méterrendszerben nem tudjuk kifejezni, mivel a sátor Amerikából származott, s az angolszászok hüvelykben és lábban fejezik ki azt, amit mi méterben; ezért is szokta volt mondani Athanagorász: ezekben az országokban, ahol a láb az úr, ideje lenne már, hogy a méter végre megvesse a lábát), s mégis volt mellette bőven hely.
Szalonnás Márton, aki a közelben azzal foglalatoskodott, hogy kiegyenesítse lencséjének a túlságos nagyítástól elgörbült keretét, bement főnökéhez a sátorba. Ő is kitöltött egy kartont, de, sajnos, túl gyorsan tépte el, s így nem állt módunkban idemásolni. Sebaj, ha jön a kanyar, majd elkapjuk. Egyébként egy szempillantás meggyőzhetett mindenkit arról, hogy a haja barna.
– Hozhatja az ebédet, Márton – kérlelte a régész, aki vasszigort honosított meg az ásatási területen.*
– Azonnal, főnök úr – válaszolt minden eredetieskedésre való hiú törekvés nélkül Márton.
A tálcát az asztalra helyezte, és leült Athanagorásszal szemben. A két férfiú zajosan összekoccantotta ötujjú villáját, és egy akarattal turkált a hatalmas sűrített ragukonzervben, amelyet Dupont, a néger szolga nyitott fel.
Dupont, a néger szolga eközben a konyhában egy másik konzervet készített elő vacsorához. E célból először is izzó állapotba hozott ünnepi venyigével fáradságosan táplált tűzön, bő vízben meg kellett főznie a rostos múmiaszeletet, azután lepárolnia a forrasztóónt, kukoricamáléval megtöltenie a bő vízben főtt étellel foncsorozott bádogdobozt, nem feledkezve meg arról sem, hogy a bő vizet kiöntse a szűk lefolyóba; végül pedig a forrasztóónnal acélkeményen ráforrasztani a doboz fedelét. Ezzel máris készen volt az estebédhez a konzerv.
Dupont, szorgalmas kézműves szülők gyermeke, megölte volt szorgalmas szüleit avégből, hogy egyszer végre abbahagyhassák a munkát, és békén nyugodhassanak. El akarván kerülni a feltűnő gratulációkat, világtól elvonulva élt a vallásnak és embertársai önzetlen szolgálatának, abban a reményben, hogy a pápa még halála előtt szentté avatandja, mint annak idején a keresztes háborút hirdető Foucault atyát. Rendszerint férfiasan kihúzta magát, de most éppen bizonytalan testhelyzetben azzal foglalatoskodott, hogy hasábfát rakott a tűzre, közben kacorjával nedves szépiákat spékelt, tintájukat a disznóknak vetve, s aztán belerakta őket a piros szívű tulipánfa szorosan záró pikkelyeiből készült fazékban rotyogó ásványvízbe. A forró víz érintésére a szépiák indignálódva szép indigó színt öltöttek; a tűz fénye gellert kapott a reszkető felületen, s a konyha mennyezetére indiai kenderhez hasonló visszfényt vetett, de a szaga csak alig különbözött a 7111-es hajvíztől, amelyet minden jobb fodrászüzletben megtalálhatunk, főleg Andrénál és Gustavenál.
Dupont árnyéka szaggatott, könyök formájú mozdulatokkal szaladgált a helyiség falán. A szolga várta, mikor fejezi be Athanagorász és Márton az ebédet, hogy leszedhesse az asztalt.
Közben Márton párbeszédes formában adta elő gazdájának a délelőtt eseményeit.
– Van valami újság? – kérdezte Athanagorász.
– Nincs semmi, már ami a szarkofágot illeti – válaszolta Márton. S még meg is erősítette: – Nincs semmi.
– Tovább ásnak?
– Tovább. Minden irányban.
– Mihelyt lehetséges lesz, egy irányban fogunk haladni.
– Egy embert láttak errefelé – mondta Márton.
– Mit csinál?
– A 975-ös busszal érkezett. Amadis Dudu a neve.
– Na – sóhajtott Athanagorász –, végre sikerült felszedniük egy utast...
– Már elhelyezkedett – mondta Márton. – íróasztalt bérelt, és leveleket ír.
– Kitől bérelt irodát?
– Nem tudom. Szemmel láthatóan szorgalmas ember.
– Érdekes.
– A szarkofágra gondol? – kérdezte Márton.
– Ide figyeljen, Márton, ne higgye ám, hogy mindennap találunk szarkofágot.
– De hiszen még egyet se találtunk!...
– Ami csak azt bizonyítja, hogy ritkán fordul elő – állapította meg Athanagorász.
Márton undorral rázta meg a fejét.
– Ez a vidék egy fabatkát se ér – mondta.
– Hiszen még alig fogtunk hozzá – jegyezte meg Athanagorász. – De sietős a dolgod!
– Bocsánatot kérek, főnök úr – mondta Márton.
– Nem fontos. Ma estére írsz nekem kétszáz sort.
– Mifélét, főnök úr?
– Fordítsd például görögre Isidore Isou egyik lettrista versét. Válassz ki magadnak egy megfelelő hosszúságút.
Márton hátratolta a székét, és távozott. A penzum el fog tartani legalább este hét óráig, s nagyon meleg volt.
Athanagorász befejezte az ebédet. A sátorból kilépve, újból magához vette régészkalapácsát; eltökélte, hogy befejezi a turk váza lekovakövetlenítését. De sietni akart, mert az az Amadis Dudu névre hallgató egyén kezdte fúrni az oldalát.
A nagyalakú, durva porcelánból készült váza fenekére egy szem volt festve, félig eltakarva mészkővel és kvarccal. Pontos, apró ütésekkel Athanagorász megkövesedett szilánkokat pattintgatott le róla, és kiszabadította a szivárványhártyát meg a pupillát. Így egyben elég szép, kissé kemény, tetszetősen visszahajló pilláktól koronázott kék szem volt. Athanagorász inkább másfelé nézett, hogy kitérjen e kerámiavizaví kifejezésében rejlő állhatatos, sürgető faggatás elől. A tisztogatás befejeztével homokkal töltötte meg a vázát, hogy ne is lássa többé a szemet, fölfordította, aztán több kalapácsütéssel összetörte. A szétszórt cserepeket gondosan összegyűjtötte. Így a váza kis helyen elfért, s el lehetett csomagolni a szabványméretű dobozokba anélkül, hogy zavarta volna a mester gyűjteményeinek egyöntetűségét. A mester zsebébe nyúlt, és előhúzta a szóban forgó tartályt.
Ezek után Athanagorász felkuporodott, s abba az irányba indult, ahol Amadis Dudut vélte. Ha nevezett történetesen hajlamot mutatna a régészetre, érdemes lenne foglalkoznia vele. Csalhatatlan ösztöné, amely cselekedeteiben irányítani szokta a régészt, most sem mulasztotta el kötelességét: jó helyre vezette. Amadis Dudu valóban íróasztalánál ült, és telefonált. Bal alsókarja alatt Atha írómappát pillantott meg, amelynek itatóspapírja máris intenzív munka jeleit viselte magán; előtte expediálásra váró levélhalmaz tornyosult, egy kosárban pedig a már beérkezett posta.
– Van önnek tudomása róla, hol lehet itt valamit harapni? – kérdezte Amadis, tenyerével eltakarva a hallgatót, amint megpillantotta a régészt.
– Ön túl sokat dolgozik – kerülte el a válaszi Athanagorász. – A naptól el fog butulni.
– Elragadó ez az ország – nyugtatta meg Amadis. – És annyi a tennivaló.
– Hol szerezte ezt az íróasztalt?
– Íróasztalt mindig talál az ember. Én íróasztal nélkül nem tudok dolgozni.
– A 975-össel érkezett?
Amadis telefonügyfele nyilván türelmetlenkedett, mert a kagyló hevesen vonaglani kezdett a kezében. Amadis gonosz mosollyal egy gombostűt ragadott ki a tolltartóból, és beledöfte a kis fekete lyukba. A kagyló megmerevedett. Most már vissza lehetett akasztani.
– Szólt valamit? – érdeklődött Amadis.
– Azt kérdeztem: a 975-össel érkezett?
– Igen. Elég kényelmes. Mindennap azon járok.
– Érdekes. Még sohasem láttam önt errefelé.
– Nem mindennap erre a 975-ösre szállok. Mint mondottam, sok a tennivaló. Mellesleg, közölhetné velem, hol lehet itt valamit harapni?
– Bizonnyal lehet találni valami vendéglőt – mondta Athanagorász. – De bevallom önnek, ideérkezésem óta még nem foglalkoztam ezzel a kérdéssel. Magammal hoztam minden szükségeset, s különben is lehet horgászni a Giglyonban.
– Már régóta itt van?
– Öt éve – világosította fel Athanagorász.
– Akkor bizonnyal ismeri az országot.
– Meglehetősen. Ám inkább a föld alatt dolgozom. A szilur-devon gyűrődések csodálatosan szépek. Meg bizonyos pleisztocén rétegeket is nagyon szeretek, azokban találtam meg Glure városát.
– Nem hallottam róla – mondta Amadis. – Fölül mi van?
– Ehhez meg kell kérnie Mártont, hogy kalauzolja. Márton az én jobbkezem.
– Buzi?
– Igen – válaszolta Athanagorász. – Dupont-ba szerelmes.
– Nekem tökéletesen mindegy – mondta Amadis. – Az a Dupont baja.
– Ne mondjon ilyet, mert rosszul fog neki esni – intette Atha. – Aztán majd nem főz rám.
– De ha úgyis van itt vendéglő...
– Bizonyos benne, hogy van?
– Jöjjön velem – zárta le a beszélgetést Amadis. – Elvezetem.
Felállt, helyére tolta a székét. A sárga homokon könnyű volt egyenesbe állítani.
– A homok tiszta dolog – mondta ismét Amadis. – Szeretem nagyon ezt a helyet. Itt soha nem fúj szél?
– Soha – nyugtatta meg Athanagorász.
– Ha végigmegyünk e mellett a homokbucka mellett, eljutunk a vendéglőhöz.
Hosszú, zöld, merev, kisubickolt fűszálak vetettek a homokra fonálszerű árnyékokat. A két gyalogló nesztelenül lépdelt, s talpuk nyomán kónuszos, enyhén lekerekített körvonalú gödröcskék maradtak.
– Egészen más embernek érzem itt magamat – mondta Amadis. – A levegő nagyon egészséges.
– Nincs is levegő – világosította fel Athanagorász.
– Annál egyszerűbb a dolog. Mielőtt idejöttem, néha elővett a félénkség.
– Úgy látszik, végleg elhagyta – állapította meg Athanagorász. – Hány éves?
– Nem tudok pontos számmal szolgálni. Nem emlékszem az elejére. Mindössze annyit tehetnék, hogy elismételnék valamit, amit csak hallottam, s amiben magam sem vagyok bizonyos. Hát inkább nem. De, akárhogy is, még fiatal vagyok.
– Ahogy elnézem, huszonnyolc esztendőt adnék magának – vélekedett Athanagorász.
– Köszönöm – válaszolta Amadis –, de nem tudnék vele mit kezdeni. Biztosan talál azonban valakit, akinek örömet szerez vele.
– Á! Értem – mondta Atha.
Egy kicsit bosszankodott.
A homokbucka meredeken ereszkedni kezdett, s egy másik, ugyanolyan magas, fedte el előlük az okkerszínű látóhatárt. Kisebb buckafattyak rendeződtek hajlatokba, rajzoltak a tájra hágókat és szoros átjárókat, amelyeken Amadis a habozás legcsekélyebb jele nélkül haladt át.
– Ez elég messze esik a sátramtól – állapította meg Atha.
– Nem tesz semmit – mondta Amadis. – A lábnyomainkon visszatalál.
– De ha már odamenet eltévesztjük az utat?
– Akkor visszafelé is eltéved, ennyi az egész.
– Bosszantó lenne – mondta Atha.
– Ne féljen. Pontosan tudom, hol van. Na, oda nézzen!
A nagy homokdomb mögött Athanagorász megpillantotta az olasz vendéglőt: tulajdonos Barrizone József. Egyébként mindenki Pippónak hívta. A piros vászon sztórok vidám színfoltot alkottak a deszkafalak olajfestékén. Fehér olajfestékén. Legyünk precízek. A világos téglaalapzat lábánál szüntelenül nyíltak a vad májvirágok mázas agyagcserepeikben. Az ablakokban szintúgy.
– Itt jó helyünk lesz – mondta Amadis. – Biztosan van nekik kiadó szobájuk is. Majd áthozatom az íróasztalomat.
– Itt fog maradni? – kérdezte Atha.
– Vasutat építünk – magyarázta Amadis. – Éppen ebben a tárgyban írtam a cégemnek. Ma reggel támadt ez az ötletem.
– De hiszen itt nincs utas – mondta Athanagorász.
– Maga azt képzeli, hogy az utas használ a vasútnak?
– Dehogyis – tiltakozott Athanagorász. – Persze hogy nem.
– Így legalább nem használódik el – mondta Amadis. – Az üzemeltetésiköltség-kalkulációban nem kell számításba venni a felszerelés amortizációját. Tudja maga, mit jelent ez?
– De az csak egy tétel a mérlegben – jegyezte meg Athanagorász.
– Mit ért maga az üzlethez? – torkolta le gorombán Amadis.
– Tulajdonképpen semmit – vallotta be Athanagorász –, épp hogy csak régész vagyok.
– Akkor jöjjön ebédelni.
– Már túl vagyok rajta.
– A maga korában az embernek két ebédet is el kell bírnia.
Az üvegajtóhoz értek. A homlokzat felől az egész földszint üveges volt, s látni lehetett a kis, tiszta asztalok sorait és a fehér bőrhuzatú székeket.
Amadis belökte az ajtót, s a csengő lázas igyekezettel csilingelni kezdett. Jobbra, a nagy pult mögött, a közönségesen Pippónak nevezett Barrizone József olvasta az újságban a nagybetűs sorokat. Szép, fehér, vadonatúj zakót, fekete nadrágot és nyitott gallért viselt, mert viszonylag mégis meleg volt.
– Reggel hétkor megborotválkozott? – kérdezte Amadistól.
– Si, signore – válaszolta a kérdezett.
Ha nem ismerte is írásban, de érteni azért értette a nizzai dialektust.
– Akkor jó! – válaszolta Pippo. – Ebédelni óhajtanak az urak?
– Igen. Mit kaphatunk?
– Mindent, ami ebben a földi és diplomáciai vendéglőben található – mondta Pippo hamisítatlan olasz akcentussal.
– Minesztrónét?
– Minesztrónét is, meg spaghetti alla bolognesét is.
– Avanti! – vezényelt Athanagorász, mert ő sem akart kiesni a hangnemből.
Pippo eltűnt a konyha irányában. Amadis kiválasztott egy asztalt az ablak mellett, és leült.
– Szeretném megismerni a maga jobbkezét – mondta. – Vagy a szakácsát. Ahogy jobban tetszik.
– Még lesz rá ideje.
– Az nem olyan biztos – mondta Amadis. – Csuda sok a dolgom. Tudja, nemsokára tele lesz ez az ország emberekkel.
– Pompás – lelkesedett Athanagorász. – Az lesz csak a jó világ. Rautokat is rendezünk?
– Mit nevez maga rautnak?
– A társadalmi összejövetelt – magyarázta a régész.
– Hova gondol! – csóválta a fejét Amadis. – Lesz is időnk rautozni!
– Ó, a csuda vigye el! – mondta Athanagorász.
Hirtelen csalódottnak érezte magát. Levette a szemüvegét, ráköpött, és törülgetni kezdte az üveget.

ÖSSZEJÖVETEL

II.

E listát kiegészíthetnők még az ammóniumszulfáttal, a száradt vérrel és az emberi ürülékkel.
(Yves Henry: Rostos növények. Colin, Párizs, 1924).

1)

Elsőnek, szokás szerint, az ajtónálló érkezett. Az Igazgató Tanácsot fél tizenegyre hívták össze. Az ajtónálló dolga volt kinyitni a termet, elrendezni a hamutartókat minden mappa előtt, és a tanácsos urak keze ügyébe készíteni a pornográf képeket, fertőtlenítőt permetezni egyes helyekre, mert az urak közül többen ragadós ügyfélnyúzitisben szenvedtek, továbbá a székek támlája és az ovális asztal széle között eszményi párhuzamot kialakítani. Még alig pitymallott, mert az ajtónálló sánta volt, s bőven kellett bánnia az idővel. Sötétzöld keresztléces zsávolyból készült pazar öltönyt viselt, a nyakában aranylánc lógott, vésett lemezekkel, amelyen elolvashatta a nevét, akinek éppen erre szottyant kedve. Rángatózva ment egyik helyről a másikra, s béna végtagja minden rándulásánál köröket írt le a levegőben.
Felragadta a kellékesszekrény csavart szárú kulcsát, és a szobának az összejövetel színhelyével szomszédos sarka felé közelített, ahol az említett nélkülözhetetlen holmikat tárolták. A nagy igyekezettől kínosan nyögött. A keretes falmező mögül csipkés szélű, rózsaszín papírok takarta polcok bukkantak elő, a papírokat hajdanában még Lionardo da Vinci festette. A hamutartók diszkrét rendben tornyosultak egymás felett. E diszkrét rend inkább sugallat, mintsem kényszer eredménye volt, bár mindenhogyan rigorózus szellemre vallott. A különböző modellekről készült, számos esetben színes, pornográf képeslapok megfelelő papírtasakokban voltak elrendezve. Az ajtónálló többé-kevésbé tisztában volt a tanácsos urak ízlésével. Szeme sarkában mosoly bujkált, mikor, félretéve, egy ártatlan kis csomagocskát pillantott meg, amelyben a személy szerint neki kedves képeket őrizte, és önkéntelen mozdulattal kezdte kigombolni a sliccét, de letargiába süllyedt micsodájának érintésétől elkomorult ráncos ábrázata. Eszébe jutott a dátum, és tudatosult benne, hogy két napon belül nemigen számíthat semmi komolyabb kezdeményezésre. Az ő korában ez sem volt éppen megvetendő, de emlékezetében felmerült az az idő, amikor akár kétszer is ment neki hetenként. Ez az akaratlan emlék egy kissé felvidította, tyúksegghez hasonló szájának piszkos szöglete vigyorra rándult, s fakó szemében ocsmány fények villantak.
Fogta a hat hamutartót, amelyekre a mai napon szükség lesz, és rárakta őket az üvegfenekű japán tálcára, amelyen az ilyesfajta tárgyakat szokta szállítani. Aztán az ajtóra rajzszögezett névmutató segítségével kiválogatta minden résztvevő számára a képeket, fejenként négyet. Ellenőriznie sem kellett, magától is emlékezett rá, hogy az elnök, kémiai stúdiumai eredményeképpen, a kettős kötésű ciklikus csoportok barátja; csodálattal nézegette az első képet, mert valósággal akrobatikus jelenetet ábrázolt. Tovább nem is időzött vele, cinkos fejcsóválással egy pillanat alatt elkészült a válogatással.

2)

De Janpolent Farkas báró kocsiján az Igazgatósági Tanács ülésterme felé hajtott.

3)

Háromnegyed tíz óra tájban egyszerre érkezett három úr. Az ajtónálló tisztelettudón üdvözölte őket. Mindegyikük majdnem vadonatúj, könnyű disznóbőr táskát tartott a kezében; öltözékük: keresztgombos zakó, tarka mintás, de mégis egyszínű mellény, melynek színe azonos volt az öltönyével, és bolerószerű kalap. Hanghordozásuk komoly, határozott, ellentmondást nem tűrő volt, állukat kissé megemelték, s jobb kezükkel gesztikuláltak, azzal, amelyikkel nem tartották aktatáskájukat. Anélkül, hogy elébe kívánnánk vágni az eseményeknek, már most megállapíthatjuk, hogy ez utóbbiak közül kettő három oldalán cipzárral volt ellátva, a negyedik oldal a zsanér szerepét játszotta. A harmadik aktatáskának füle volt, gazdája mélységes szégyenére, aki három percenként nem mulasztotta el bejelenteni, hogy még a délután folyamán ő is olyat szerez be, mint a másik kettő, mely feltételt tudomásul véve, a másik két táska tulajdonosa most már vele egyetértésben folytatta a minden tévedést eleve kizáró hanglejtegetést.

4)

Még két tanácstagnak kellett érkeznie, nem számítva De Janpolent Farkas bárót, akinek kocsija, amint láttuk, már útban volt a Tanács ülésterme felé.
Egyikük, név szerint Marion Agáta, tíz óra huszonhét perckor lépett be az épületbe. Megállt, megfordult, és az ajtó világosságában kitartón vizsgálgatta cipője orrát, amelyet egy tolakodó fráter letaposott. A fényes bőr fel volt sebezve, s a levált háromszögletű kis darabka, amely egészen más formájú, egyáltalán nem háromszögletű árnyékot vetett, mert figyelembe vette a dolog látszólagos körvonalát, iszonyatos látványt nyújtott. Marion Agáta megborzongott, majd egy vállmozdulattal elűzve a lapockája között futkározó libabőrös rángatózást, ismét farkon sordult. Újból elindult, mentében odavetett egy jó napotot az ajtónállónak, s első lábával az előírásos időpont előtt egy perccel haladt át a tanácsterem ajtajának kissé nehézkes kidolgozású síkján.

5)

De Janpolent Farkas három méter távolságban követte.

6)

Az utolsó késett, s így a tanácsülés nélküle vette kezdetét. Ez együtt öt fő meg egy ajtónálló, továbbá egy elkésett fő, aki azonban mégsem hanyagolandó el, vagyis összesen – kerek számban? – hét személy. Sajnos nem, tíz alatt nem lévén kerek szám a zérón kívül, az pedig nem hét.
– Uraim, megnyitom az ülést. Átadom a szót az előadónak, aki be fog számolni önöknek, sokkal jobban, mint ahogy azt én tudnám elvégezni, a legutóbbi tanácsülés óta elért eredményekről.
– Uraim, emlékeztetem önöket arra, hogy Amadis Dudu műszaki igazgatónk ösztönzésére alakult Társaságunk célja vasút építése és üzemeltetése Exopotámiában.
– Nekem más a véleményem.
– De kérem, hiszen ön is emlékszik rá.
– Persze, igaza van. Összetévesztettem...
– Uraim, legutóbbi tanácsülésünk óta Dudu igazgató úrtól egész sereg fontos tervrajzot kaptunk, amelyet műszaki osztályaink a legapróbb részletekig áttanulmányoztak. Eredményként azt a következtetést vontuk le, hogy sürgősen munkavezetőket és fizikai munkásokat kell Amadis Dudu rendelkezésére bocsátanunk.
– Legutóbbi tanácsülésünk végén titkárunkat bíztuk meg a toborzással. Most be fog számolni a foganatosított intézkedések eredményéről.
– Uraim, sikerült biztosítanom vállalatunk számára korunk egyik legjelentősebb vasúti szakértőjének közreműködését.
– Nekem más a véleményem.
– Ugyan, ugyan, hiszen tudja, hogy nem erről beszél!
– Ja, akkor jó!
– Az illető Cornélius Onte.
– Ez minden?
– Sajnos, Cornélius Onte autóbaleset áldozata lett. Mindazonáltal, időközben eszközölt, állandó kutatásaim eredményeképpen sikerült megtalálnom e jelentős műszaki férfiú helyettesét egy nagy képességű mérnök személyében. Sőt, mi több, egycsapásra két legyet ütöttem: leszerződtettem egy másik tehetséges mérnököt is, valamint egy elragadó titkárnőt. Vessenek csak egy pillantást Marion Agáta úr négyes számú képére; a bal felső sarokban látható női alaknak a profilja erősen hasonló nevezett titkárnőjéhez, bár a végzett művelet következtében kissé el van torzulva.
– Uraim, adjuk körbe a képet.
– Nekem más a véleményem.
– Csak az időnket vesztegetteti el velünk állandó közbeszólásaival.
– Bocsánatot kérek, másra gondoltam.
– És a fizikai munkások?
– A vállalkozás jónak ígérkezik.
– Uraim, a mai napon szerződtettem még egy orvost is, valamint egy gyakorló orvostanhallgatót, akinek a jelenléte felbecsülhetetlen lesz számunkra, mihelyt az üzemi balesetek felfutnak a kívánt maximumra.
– Nekem más a véleményem.
– És a fizikai munkások?
– A Dudu igazgató úr által a helyszínen aláírt megállapodás értelmében az irányító műszaki személyzet ellátását és elhelyezését a Barrizone vendéglő vállalja.
– Uraim, a titkárunk által végzett munka máris eredményesnek mutatkozik. Továbbá jelzem, hogy a kereskedelmi igazgatói teendők ellátására véleményem szerint keresve sem találhatnánk alkalmasabb személyt Happolitt Hippolit nevű unokaöcsémnél. Javaslom, bízzuk rá annak a gondját, hogy megállapítsa fizetésének mértékét, s titkárnőt szerződtessen magának.
– Nagyszerű gondolat.
– Ami a műszaki személyzetet illeti, az idehaza érvényes béreket folyósíthatjuk neki, plusz kiszállási díjat.
– Nekem más a véleményem.
– Ez egyszer igaza van.
– Mi az, hogy műszaki ember? Ahhoz semmiféle szakmai képzettség nem szükséges. Elég, ha gépiesen alkalmazza a megtanult, készen kapott dolgokat.
– Szó sem lehet kiszállási díj folyósításáról.
– No, egy egész kicsi kis kiszállási díjat azért mégis.
– A kérdés megfontolást érdemel.
– Uraim, az ülést berekesztem.
– Adja vissza a képeslapomat!
– A fizikai munkásokról még nem beszéltünk.
– Majd a következő ülésen lesz róluk szó.
– Nekem más a véleményem.
Mindnyájan egyszerre emelkedtek fel helyükről, s egy cseppet sem harmonikus széktologatás közepette hagyták el a termet. Az ajtónálló elmentükben mindegyiknek köszönt, s csetebota lábát vonszolva, lassan közeledett a kimúlt összejövetel színhelyéhez, amely felháborító füstgomolyagoktól bűzlött.

III.

Végleg bebizonyított ténynek tekinthetjük, hogy a csecsemők és az újszülött állatok mindent szopnak, ami a szájuk ügyébe kerül, s úgy kell megtanítani őket, hogy jó helyen szopjanak.
(Lord Raglan: A vérfertőzés tabuja. Payot, 1935. 29. o.)

Anna nehéznek találta a kofferját. Azon morfondírozott, vajon nem követte-e el azt a hibát, hogy másodrangú fontosságú dolgokkal tömte meg. De tiszta rosszhiszeműségből nem válaszolt magának, s ettől elhibázta a kivikszolt lépcső legalsó fokát. Lába előrelendült, s jobb karja a hozzá tartozó mozdulattal áthajította a koffert az üveges ajtó felső üvegén. Gyorsan felpattant, egyetlen ugrással bent termett, s még sikerült elkapnia a másik oldalon, mielőtt leesett volna. A súly alatt meggörnyedt, s az erőfeszítés következtében kidagadt nyaka szétpattintotta azt a fényes inggombot, amelyet öt évvel azelőtt vásárolt egy hálaadó ünnepség alkalmával rendezett vásáron. Nyakkendőcsokra azonnal több centiméternyire szétnyílt, s kezdhette elölről az egészet. Felszedte tehát a földről a koffert, kínos erőfeszítéssel visszahajította az ajtó másik oldalára, hátrafelé futva elkapta a lépcső lábánál, majd sebesen, s még mindig hátrálva, felszaladt vagy tíz lépcsőfoknyit. Megkönnyebbülten sóhajtott fel, mert érezte, hogy nyakkendője ismét szorosra kötődik, s inggombja megint csiklandozza ádámcsutkáját.
Most már baj nélkül lépett ki a házból, s fél fordulatot tett, hogy hosszában mehessen a járdán.
Rochelle is elhagyta a lakását, és sietett, hogy kiérjen a pályaudvarra, mielőtt a vonatvezető leadja az indulást jelző pisztolylövést. Az Államvasutak takarékossági okokból régi, nedves puskaport használtak, s fél órával előbb kellett meghúzni a ravaszt, hogy ily módon a lövés körülbelül a kívánt időben durranjon el; de előfordult, hogy a lövés szinte azon nyomban eldördült. Rochelle sok időt elvesztegetett az útra való felöltözködéssel, s az eredmény, ennek megfelelően, szenzációs volt.
A könnyű, túlfésűs-gyapjú felöltő nyílásán át kilátszott rendkívül egyszerű szabású hárszöld ruhája. Lába szárán szorosan simult a finom nylonharisnya, s keskeny lábfejének formáját előnyösen emelte ki a vörösbarna bőrből készült vöcskölt félcipő. Bőröndje néhány lépés távolságból követte; az öccse vitte utána, aki önként jött segíteni neki, s Rochelle hálából ezt a precíziós munkát bízta rá.
A metró lejárata már a közelben ásított, s fekete torka csapatostul nyelte a vigyázatlan járókelőket. Szabályos időközönként megfordult az áramlás, s ilyenkor nagy kínok közepette egy egész rakás sápadtra vált, elsilányodott embert okádott ki magából, akik ruhájukon magukkal hozták a szörnyeteg köztudomásúlag bűzös belsejének az illatát.
Rochelle jobbra balra tekingetett, szeme taxit keresett, mert a metrónak még a gondolatától is iszonyodott. A metró éles szörcsögéssel szeme láttára szippantott be öt illetőt, akik közül három vidéki lehetett, mert libáskosár volt náluk. Rochelle úgy érezte, be kell csuknia a szemét, mert rögtön rosszul lesz. Egy fia taxi nem sok, annyi sem volt a közelben. A lejtős utcán előtte elfolyó kocsi és autóbuszáradattól szédülés fogta el, úgy érezte, mintha gyöngyszemek peregnének előtte. Öccse abban a pillanatban ért melléje, mikor összetörve már-már megadta magát, s őt is majdnem beszippantotta az alattomos lépcső; csak úgy tudta visszahúzni, hogy elkapta a szoknyáját. Mozdulatának eredményeként kivillantak Rochelle elbűvölően szép combjai, s számos férfi elájult a káprázattól. A lány visszahúzta lábát a végzetes lépcsőfokról, s köszönetképp megcsókolta öcsikéjét. Szerencséje volt: az egyik megszédült alak éppen egy szabad taxi kerekei elé hanyatlott, a gumik elsápadtak, a kocsi lefékezett.
Rochelle odaszaladt hozzá, megadta a címet a sofőrnek, s elkapta röptében a bőröndöt, amelyet öccse utánahajított. A gyerek nézte, hogy távolodik nővére, aki jobb kezével csókokat dobált neki a hátsó kocsiablakon át, amely előtt gyászos képű plüsskutyus fityegett.
Az előző nap Angel által megváltott helyjegyeken jellemző számok voltak, s az egymás után öt különböző alkalmazott által szolgáltatott útbaigazítások végösszege megegyezett a jelzőtáblák feliratainak elemzéséből adódó összbenyomással. Így baj nélkül meg is találta a fülkéjét. Anna előtte érkezett, s csomagját éppen akkor helyezte el a hálóban. Arca verítékben fürdött, zakója már az ülés fölött függött, s Rochelle csodálattal legeltette szemét gyapjúinge csíkos puplinja alatt kidagadó bicepszén. Anna kézcsókkal üdvözölte, a szeme valósággal ragyogott a boldogságtól.
– Csodálatos! Pontosan érkezett!
– Én mindig pontos vagyok – válaszolta Rochelle.
– Pedig nem is szokott dolgozni.
– Ó – mondta Rochelle –, remélem, egyhamar nem is szokom hozzá.
Anna segített neki elhelyezni a dolgait, mert még mindig kezében tartotta a bőröndjét.
– Bocsásson meg. Rajta felejtettem a szememet...
Rochelle elmosolyodott. Tetszett neki ez a mentegetődzés.
– Anna...
– Tessék?
– Hosszú ez az izé, ez az utazás?
– Nagyon hosszú. Ezután még hajóra kell szállnunk, aztán megint vonatra, utána kocsira, a sivatagban.
– Csodálatos lesz – mondta Rochelle. – Rendkívül csodálatos.
Egymás mellett foglaltak helyet az ülésen.
– Nézze, ott van Angel – mondta Anna.
– Ó!...
– Elszaladt újságokért és ennivalóért.
– Hogy gondolhat evésre, mikor mi ketten itt vagyunk... – suttogta Rochelle.
– Rá ez nem ugyanúgy hat.
– Kedves fiú – mondta Rochelle –, de semmi poézis sincs benne.
– Pedig egy kicsit szerelmes magába.
– Akkor hogyan járhat evésen az esze?
– Nem hinném, hogy saját magára gondol – válaszolta Anna. – Lehet, hogy igen, de nem hinném.
– Én másra se tudok gondolni, csak erre az utazásra... magával ...
– Rochelle... – suttogta Anna.
– Anna...
– Úgy szeretném megcsókolni.
Rochelle nem válaszolt, de egy kicsit elhúzódott tőle.
– Maga mindent elront – mondta. – Maga is olyan, mint a többiek.
– Hát jobban szeretné, ha azt mondom, hogy nincs rám semmi hatással?
– Magában nincs semmi poézis.
Hangjában csalódottság rezgett.
– Egy ilyen szép lánnyal, mint maga, az ember nem lehet költői – mondta Anna.
– Szóval, maga szívesen csókolózna akármilyen hülyével. Hiszen sejtettem én ezt!
– Ne legyen velem ilyen, Rochelle.
– Milyen?
– Ilyen... komisz.
A lány egy kicsit közelebb húzódott hozzá, de tovább duzzogott.
– Nem is vagyok komisz.
– Dehogyis, maga imádnivaló.
Rochelle nagyon szerette volna, hogy Anna megcsókolja, de egy kicsit idomítania kellett még. Nem szabad engedni, hogy azt csinálják, ami nekik tetszik.
Anna nem nyúlt hozzá, nem akarta erőltetni a dolgot. Mindent nem lehet egyszerre. Meg aztán Rochelle nagyon érzékeny volt. És nagyon kezes. Meg olyan fiatal. Meg olyan megható. Nem szabad szájon csókolni. Az közönséges. Csak cirógatni a halántékát, azt lehet, esetleg a szemét. Meg a füle mellett. De előbb át kell karolni a derekát.
– Nem is vagyok imádnivaló.
Úgy tett, mintha el akarná tolni Anna karját, amely a dereka köré fonódott. Anna nem nagyon erőszakoskodott. Ha Rochelle akarta volna, bizonyára vissza is húzza a karját.
– Untatom?
De nem akarta.
– Dehogy untat. Csak olyan, mint a többi.
– Nem igaz.
– Ó, könnyű kitalálni, hogy most mit akar.
– Nem – tiltakozott Anna –, nem csókolom meg, ha nem akarja.
Rochelle nem válaszolt, csak lesütötte a szemét. Anna ajka a haját súrolta. A fülébe suttogott. Rochelle érezte könnyed visszatartott lélegzetét; újra elhúzódott tőle.
Anna ezt nem szerette. Legutóbb az autóban hány nyelves puszit adott neki... S akkor nem tiltakozott. Itt meg rögtön milyen álszemérmes! Mégse gázolhat el az ember minden alkalommal valakit, ha kedve szottyan megcsókolni egy lányt. Hogy begerjedjen tőle. Eltökélten magához vonta, megfogta a fejét, s ajkát Rochelle rózsás arcához érintette, de anélkül hogy rászorította volna. Rochelle egy kicsikét ellenkezett. Nem sokáig.
– Nee... – suttogta.
– Nem akartam magának kellemetlenséget okozni – mondta Anna egy lélegzetvétel közben.
Rochelle egy kicsit oldalra fordította az arcát, és átengedte neki a száját. Kedves játékból beleharapott egy kicsit. Ilyen nagy kölyök! Meg kell őket tanítani. Neszt hallott az ajtó felől, s helyzetén mit sem változtatva megnézte, mi az. Angel hátát látta, amint távolodott a kocsi folyosóján.
Rochelle cirógatta Anna haját.

IV.

...Ezentúl csak helyenként mondok ilyesmiket, különben rém unalmassá válik.
(Boris Vian: Kiadatlan gondolatok).

Nyeletnyeli tanár úr személygépkocsiján robogott az országúton, mert exopotámiai utazásához kizárólag saját eszközeit vette igénybe. Ez eszközök végösszege közel járt a határértékhez, s dacolt minden leírással, bár azért akadt egy, amelyik felvette az odadobott kesztyűt. Íme az eredmény:
Volt: elöl, jobbra, egy kerék;
elöl, balra, egy kerék;
hátul, balra, egy kerék;
hátul, jobbra, egy kerék;
és középütt, e kerekek hármójának tengelye által meghatározott síkra 45°-os szögben hajló síkban (az elsőbe egyébként, véletlen folytán, beleesett a negyedik kerék is) egy ötödik, Nyeletnyeli szóhasználatában volánként szereplő kerék. Ez utóbbi hatására az együttes időnként együttes mozgásokat végzett, aminél mi sem természetesebb.
Belül, acéllemez és öntöttvas válaszfalak között, egyéb, különféle kerekekből álló telepet is felfedezhetett volna az ember, ha történetesen vállalja, hogy tövig olajos lesz az ujja.
Továbbá megemlíthetünk még vastárgyakat, szövetet, fényszórót, olajat, hivatalosan engedélyezett hajtóanyagot; egy radiátort, egy úgynevezett hátsó tengelyt, szaporán nyelvelő dugattyúkat, forgatórudakat, hajtótengelyt, magmát és gyakorló orvostanhallgatót, aki Nyeletnyeli mellett ült, és egy jó könyvet olvasott: Jacques Loustalot és Nicolas-tól Jules Gouffé életrajzát. Egy különös, szellemes berendezés, a répaszeletelő egyenes leszármazottja, pillanatról pillanatra regisztrálta az egész szerkezet menetsebességét. Nyeletnyeli professzor úr a szemével követte a hozzátartozó mutatót.
– Csudára megyünk – mondta az orvostanhallgató, feltekintve könyvéből.
Letette, s egy másikat húzott elő a zsebéből.
– Igen – válaszolta Nyeletnyeli.
Sárga inge ragyogott a gyönyörűségtől a szemükbe tűző napban.
– Estére ott leszünk – mondta az orvostanhallgató, miközben gyorsan lapozgatta új könyvét.
– Ugyan, ugyan... – vélekedett Nyeletnyeli. – Még nem vagyunk ott. S addig megsokszorozódhatnak a kelepcék.
– Megsokszorozódnak? Mennyivel? – kérdezte az orvostanhallgató.
– Semennyivel – mondta Nyeletnyeli.
– Szóval, akkor nem lesz kelepce – magyarázta az orvostanhallgató –, mert valami szorozva semmivel, az annyi, mint nulla.
– Maga le van... – válaszolta Nyeletnyeli. – Hol tanulta ezt a szamárságot?
– Ebből a könyvből – mondta az orvostanhallgató.
A könyv Brachet és Dumarqué egyetemi aritmetikai jegyzete volt. Nyeletnyeli kiragadta az orvostanhallgató kezéből, és kihajította a kocsiból. Felszökő fényes szikracsóvák között nyelte el az árok.
– Püff neki - mondta az orvostanhallgató. – Brachet és Dumarqué most már tuti, hogy kampec.
S keserű könnyeket hullatott.
– Különbeket is túléltek már azok – próbálta megnyugtatni Nyeletnyeli.
– Ugyan – tiltakozott az orvostanhallgató. – Brachet is, Dumarqué is közszeretetnek örvend. S amit maga csinál, az rontás buzeráról. A törvény is bünteti.
– És sztrichnininjekciót adni székeknek, amelyek a légynek sem ártottak? – vágott vissza szigorúan a professzor. – Azt talán nem bünteti a törvény, mi?
– Nem sztrichnin volt – zokogott az orvostanhallgató. – Hanem metilénkék.
– Egykutya – mondta Nyeletnyeli. – Legyen már elég ebből a birizgálásból. Csak a maga feje fájdul meg tőle. Mert komisz tudok ám lenni!
Nagyot kacagott.
– Az igaz – állapította meg az orvostanhallgató.
Szipogott, és kabátja ujjával törölgette az orrát.
– Gyalázatos öreg hapsi maga – mondta.
– Készakarva vagyok ilyen – válaszolta Nyeletnyeli. – Hogy kitöltsem a bosszúmat. Mióta meghalt Chloé.
– Ó, ne gondoljon folyton rá! – mondta az orvostanhallgató.
– Kénytelen vagyok rá gondolni.
– De akkor meg mért hord mindig sárga inget?
– Az nem tartozik magára – intette le Nyeletnyeli. – Egész nap ezt hajtogatom, elmondom tizenötször, és maga mégis mindig újrakezdi.
– Utálom a maga sárga ingeit – mondta az orvostanhallgató. – Egész nap csak ezt látni, kikészül tőle az ember.
– Én nem látom – mondta Nyeletnyeli.
– Tudom, persze hogy tudom. De én?
– Maga? Fütyülök magára – válaszolta Nyeletnyeli.
– Aláírta, vagy nem írta alá a szerződést? Mi?
– Ez zsarolás akar lenni?
– Egyáltalán nem. Az igazság az, hogy szükségem volt magára.
– De hiszen én nem is konyítok az orvostudományhoz!
– Így is van – állapította meg a professzor.  – Ez tény. Maga egy nagy nulla az orvostudományban. Sőt, mondhatnám, inkább ártalmas. De egy kajakos fickóra van szükségem, aki a modelljeim légcsavarját forgatja.
– Ha csak ez kell – mondta az orvostanhallgató –, akárkit magával hozhatott volna. Egy negyed fordulatra már elindul.
– Azt maga csak hiszi! Robbanó motornál, megengedem, de én gumiból is fogok ám csinálni! Tudja maga, mit jelent felhúzni egy háromezer fordulatszámú, gumiszalagos motort?
Az orvostanhallgató fészkelődni kezdett az ülésen.
– Szisztémája válogatja – mondta. – Egy furdanccsal ez se probléma.
– Semmi furdancs – vágta el a professzor. – Tönkreteszi a légcsavart.
Az orvostanhallgató morcos arccal húzódott vissza az ülés sarkába. Már abbahagyta a sírást. Valamit dohogott.
– Tessék? – szólt rá Nyeletnyeli.
– Nem szóltam semmit.
– Semmit – zsémbelt Nyeletnyeli –, maga soha nem szól semmit.
Megint felkacagott, mikor látta, hogy az orvostanhallgató az ajtó felé fordul, és úgy tesz, mintha aludnék. Beletaposott a pedálba, és vidám dalra gyújtott.
A nap közben megfordult. Sugarai most ferdén estek a kocsira, amely megfelelő körülmények közé helyezett megfigyelő számára fekete alapon ragyogónak látszott volna, mert Nyeletnyeli így alkalmazta az ultramikroszkópia elveit.

V.

A hajó a kikötőgát mentén haladt, készen a nekiiramodásra s az elzátonyosodott kikötőbejáraton való áthatolásra. Dugig meg volt rakva Exopotámiának szánt anyaggal és emberekkel, s valahányszor pechjére éppen két hullám között lebegett, majdnem súrolta a tenger fenekét. Anna, Rochelle és Angel három kényelmetlen kajütöt foglalt el. Robert Gougnan du Peslot kereskedelmi igazgató nem utazott velük: megérkezését akkorra tervezte, midőn a vasút építése már be lesz fejezve. Addig csupán a fizetését szándékozott felvenni, korábbi beosztása megtartásával.
A kapitány fel-alá rohangált a fedélközön. A szócsövét kereste, amelyen keresztül parancsot szokott osztogatni. De nem sikerült ráakadnia, s félő volt, hogy ha a hajó tovább is ebben az irányban halad, újabb parancsok nélkül, pozdorjává zúzza magát a kegyetlensége miatt Bolondosnak elkeresztelt szirten. Végül mégis felfedezte: ott lapult egy kötélcsomó mögött, azt a pillanatot leste, hogy arra repüljön egy sirály, s rávethesse magát. A kapitány felragadta a szócsövet, és súlyos léptekkel végigügetett a hosszanti folyosón, felrohant a lépcsőn, amely előbb a fedélzetre s onnan tovább, a parancsnoki hídra vezetett. Ideje is volt, mert már éppen jelezték, hogy feltűnt a Bolondos.
Tajtékzó, hatalmas hullámok torlódtak egymásra. A hajó ingott egy kicsikét, sajnos rossz, vagyis nem menetirányban, s így nem segítette elő a haladását. Nyerges-fürkész és jód illatával terhes, friss szél hatolt be a kormányos fülkagylójának járataiba, olyasféle lágy hangot keltve bennük, mint a pólingé; magassága nagyjából a skála dé és disz hangja között lehetett.
A legénység lassan emésztette a beltengeri kétszersültlevest, amelyet a kapitány külön kedvezményképpen kapott a kormánytól. Könnyelmű halak rohantak leszegett fejjel a hajótestnek, s az ebből keletkező tompa puffanások óhatatlanul nyugtalanítottak egyes utasokat, akik első ízben jártak tengeren, így például Didit és Olivát. Olivát, Marino lányát, és Didit, Carlo fiát. Marino és Carlo volt a Társaság által szerződtetett két fizikai munkás. Egyéb gyerekeik is voltak, de azok most a hajó különböző zugaiban bújócskáztak, elfoglalva a hajón s egymáson bőven lelhető felfedeznivalókkal. Arland művezető szintén a hajón utazott. Arland címeres gazember volt.
Az orrtőke úgy zúzta szét maga alatt a hullámokat, mint a mozsártörő a mákot, mert kereskedelmi rendeltetésű lévén, a hajónak nem volt kenyere a sebesség. Mindazonáltal a nézők kedélyére gyakorolt hatás kimerítette az elegancia ismérveit, a tenger ugyanis sós, a só pedig mindent megtisztít. Ahogy ilyenkor illik, a sirályok szüntelenül sírtak, s azzal szórakoztak, hogy merész ívben repdestek a főárboc körül, majd szép sorjában letelepedtek a bal felső negyedik keresztvitorlára, s figyelték a kárókatonát, amely megpróbált a hátára fordulva repülni.
E pillanatban Didi éppen tótágast állt, hogy megmutassa Olivának. A kárókatona zavarba jött a látványra; fel akart röppenni, de eltévesztette az irányt. Fejét nagy csattanással belevágta a parancsnoki híd padlójába. Behunyta a szemét, mert a fájdalomtól hunyorognia kellett, s eleredt a csőre vére. A kapitány megfordult, s egy vállrándítással odanyújtotta neki mocskos zsebkendőjét.
Oliva tanúja volt, hogyan zuhan le a kárókatona. Odaszaladt, s megkérdezte, hogy kézbe veheti-e. Didi még mindig tótágast állt; odaszólt Olivának, hogy nézze, mit fog most csinálni, de a lány már nem volt mellette. Leereszkedett hátsó végtagjaira, és minden feltűnési szándék nélkül elkáromkodta magát. Egy elég vaskos, de a körülményekkel arányban álló szót mondott, aztán Oliva nyomába eredt, minden sietség nélkül, mert a nők tudvalevőleg mindig túloznak. Piszkos tenyerével nagyjából két lépésenként rá-rácsapott a mellvédre. A csattanások szép, zengő hanggal futottak végig a gerendán. Ettől az az ötlete támadt, hogy énekeljen valamit.
A kapitány jó néven vette, ha zavarták a hajóhídon, mert félt a csendőrtől, és szigorúan tilos volt beszélni hozzá. Rámosolyodott Olivára. Tudta értékelni formás lába szárát, kemény szálú, szőke haját, szorosan simuló szvetterét s elöl azt a két fiatal dudort, mellyel három hónapja ajándékozta meg a Jézuska. A hajó épp e pillanatban siklott el a Bolondos előtt. A kapitány a szájához emelte parancsosztó tölcsérét, meg akarván magát csodáltatni Olivával és Didivel, akinek a feje ebben a pillanatban bukkant fel a vaslétra alján. Elkezdett tehát hangosan üvölteni. Oliva nem értette, mit mond, különben is a kárókatonának már rettenetesen fájt a feje.
A kapitány leeresztette hangtölcsérét, és elégedett mosollyal fordult a gyerekek felé.
– Kit tetszik hívni, kapitány úr? – kérdezte Oliva.
– Nevezz csak kapitány bácsinak – válaszolta amaz.
– Tessék már mondani – sürgette Oliva –, kit tetszik hívni?
– A hajótöröttet – magyarázta a kapitány. – Hajótörött van a Bolondoson.
– Mi az, hogy Bolondos, kapitány bácsi? – kérdezte Didi.
– Az a nagy szirt, ott ni – válaszolta a kérdezett.
– És mindig ott van? – faggatta tovább Oliva.
– Kicsoda?
– Hát a hajótörött – magyarázta Didi.
– Persze hogy ott – mondta a kapitány.
– Miért? – folytatta Oliva.
– Mert hülye – mondta a kapitány –, meg azért is, mert veszélyes dolog lenne érte menni.
– Nem harap? – kérdezte Didi.
– Nem – mondta a kapitány –, de nagyon ragályos.
– Mije van neki?
– Azt nem lehet tudni – világosította fel a kapitány.
Újra szájához emelte hangtölcsérét, és belekiáltott. A tengeri legyek még egy kötélhossznyi távolságban is holtan hulltak alá.
Oliva és Didi a parancsnoki híd korlátjára könyökölt. Nézték a hatalmas medúzákat, amint nagy sebességgel forognak tengelyük körül, örvényeket kavarva, amelyek foglyul ejtették a vigyázatlan halakat; a módszert az ausztráliai medúzák találták fel, s most valósággal furorét keltett a parti vizeken.
A kapitány letette maga mellé a hangtölcsért, s kedvtelve nézte, amint a szél fehér választékot húz Oliva kerek fején. A lány szoknyája időnként felcsúszott a combján, majd csattogva lába szára köré tekerőzött.
Látva, hogy a kutya sem törődik vele, a kárókatona fájdalmasat sóhajtott. Olivának hirtelen eszébe jutott, miért jött a parancsnoki hídra, és a szegény sebesülthöz fordult.
– Kapitány bácsi – mondta –, felvehetem?
– Persze hogy fel – válaszolta a kérdezett –, ha nem félsz tőle, hogy megcsíp.
– De hiszen a madár nem csíp – mondta Oliva.
– Hahaha! – nevetett a kapitány. – Csakhogy ez nem közönséges madár ám!
– Hát mi? – kérdezte most Didi.
– Azt én nem tudom – magyarázta a kapitány –, ami csak azt bizonyítja, hogy nem közönséges madár, mert a közönségesit én mind ismerem: a szarkát, a hüppikét, a förhéncet, a csörlőt meg a csébet, a karvagolyt és a csapagályt, a vöcsköt meg a huhogányt, a parti nyehőcét, a tarajos ardót; továbbá említhetném a sirályt is meg a parlagi tyúkot, amelyet latinul cocota bugris-nak neveznek.
– Ejha, a kutyafáját!... – ámuldozott Didi. – Hogy maga mi mindent tud, kapitány bácsi!
– Mert megtanultam – válaszolta a kapitány.
Oliva azért mégis ölébe vette a kárókatonát, és elringatta, mindenféle csacskaságokat mesélve neki vigasztalásul. Az meg kényelmesen befészkelte magát tollgúnyájába, s elégedetten szuszogott, akár egy tapír.
– Na látja, kapitány bácsi – mondta Oliva –, milyen szelíd.
– Akkor ez biztosan karvagoly – állapította meg a kapitány. – A karvagolyok mind nagyon kedves madarak, benne van a menetrendben is.
A kárókatonának hízelgett a dolog, fejét kecses, elegáns pózba helyezte. Oliva megcirógatta.
– Mikor érkezünk meg, kapitány bácsi? – kérdezte Didi, aki szerette ugyan a madarakat, de nem túlságosan.
– Még messze vagyunk – mondta a kapitány. – Jó darab utat kell még megtennünk. Ti hova igyekeztek?
– Exopotámiába – mondta Didi.
– Ejha! – mondta elismerőn a kapitány. – No, akkor tekerünk még egyet a kormányon.
S úgy tőn, ahogy mondá. Didi szépen megköszönte.
– A szüleitek is velünk utaznak? – kérdezte a kapitány.
– Igen – válaszolta Oliva. – Carlo a Didi papája, Marino meg az enyém. Én tizenhárom esztendős vagyok, Didi pedig tizenhárom és fél.
– Á, á! – vélekedett a kapitány.
– Vasutat építenek, ők ketten.
– És mi is velük megyünk.
– Micsoda mázlisták vágytok – mondta a kapitány. – Ha tehetném, én is veletek mennék. Herótom van ettől a hajótól.
– Nem jó kapitánynak lenni?
– Dehogyis jó! – mondta a kapitány. – A művezetőnek való ez a buli, nem nekem.
– A művezető szépséges csirkefogó – helyeselt Didi.
– Majd letolnak – mondta Oliva. – Nem szabad ilyet mondani.
– Nem tesz semmit – nyugtatta meg a kapitány. – Nem mondom meg neki. Utóvégre férfiak között vagyunk.
Azzal megsimogatta Oliva fenekét. Olivának hízelgett, hogy férfinak nézik, s az egészet olybá vette, mint férfiak egymás közötti barátságának a jelét. A kapitány arca egészen kiveresedett.
– Jöjjön velünk, kapitány bácsi – javasolta Didi. – Biztosan örülni fognak magának.
– Igen – bizonygatta Oliva is –, olyan muris lesz. Maga majd kalóztörténeteket mesél nekünk, aztán tengeri rablósdit játszunk.
– Remek ötlet! – kapott a javaslaton a kapitány. – Azt hiszed, elég erős vagy az ilyesmihez?
– Meghiszem azt! – mondta Oliva. – Tapogassa csak meg a karomat!
A kapitány magához vonta, és megfogdosta a vállát.
– Megjárós! – vélekedett.
Alig jött ki a szó a torkán.
– Ez lány – mondta Didi. – Lány nem verekedhet.
– Miről látod, hogy lány? – kérdezte a kapitány. – Csak nem erről a két kis hogyishívjákról?
– Miféle hogyishívjákról? – kérdezte Didi.
– Erről-e... – mondta a kapitány.
Megfogta, hogy jobban megmutassa Didinek.
– Ez nem is olyan kicsi – tiltakozott Oliva.
Hogy jobban lássák, kidomborította a mellét, de előbb maga mellé tette az elbóbiskolt kárókatonát.
– Nem hát – suttogta a kapitány. – Nem is olyan kicsi.
Intett neki, hogy jöjjön közelebb.
– Ha minden reggel húzogatod egy kicsit – magyarázta elfúló hangon –, akkor még nagyobb lesz.
– Hogyan? – kérdezte Oliva.
Didinek nem tetszett, hogy a kapitány annyira nekivörösödik, és hogy a homlokán kidagadnak az erek. Zavartan elfordította a tekintetét.
– Hát... így – mondta a kapitány.
Aztán Didi azt hallotta, hogy Oliva sírva fakad, a kapitány pedig bögyörészi. Oliva megpróbált kiszabadulni a kezéből, de a kapitány magához szorította, s közben bántotta. Didi felragadta a szócsövet, és teljes erejéből belevágta a kapitány arcába, mire az káromkodva eresztette el a lányt.
– Takarodjatok innen, nyomorult kölykei!... – bömbölte.
Meglátszott a helye, ahol Didi megütötte. Oliva arcán nagy könnycseppek csordultak le, s kezét a mellére szorította, oda, ahol megcsipdeste a kapitány. Lemászott a vaslétrán. Didi utánament, nagyon dühös volt, dühös és bosszús, maga se tudta pontosan, miért, csak olyasmit érzett, hogy csúful rászedték. A kárókatona kapitányi rúgástól levegőbe röpítve suhant el a fejük felett, s valamivel odább a földre zuhant. Oliva lehajolt hozzá, és felemelte. Még mindig sírdogált. Didi egyik karját a nyaka köré fonta, a másik kezével szétsimította könnyben fürdő arcára tapadt sárga fürtjeit, s oly gyengéden, ahogy csak képes volt, megcsókolta. Oliva abbahagyta a sírást, ránézett Didire, és lesütötte a szemét. A kárókatonát még mindig a kebléhez szorította, Didi pedig erősen kulcsolta a karjával.

VI.

Angel felérkezett a fedélzetre. A hajó most a parttól távol siklott, s a nyílt tenger felől fújó szél iránya merőleges volt rá, tehát keresztbe kapta; a pápai vizek közelében hajóztak, s mi sem természetesebb, hogy a pápa, aki mindeneket keresztel, szelet is csak keresztben ereszt el.
Anna Rochelle-lel bezárkózott az egyik kajütbe, s Angel helyesebbnek látta odébbállni, bár meglehetősen kimerítő volt másra gondolnia. Anna még mindig olyan kedves volt hozzá. S ami a legrémesebb, Rochelle szintúgy. De ketten egy kabinban nyilván mégsem fognak őróla beszélgetni. Nem fognak beszélgetni. Nem fognak... Bár meglehet... Meglehet, hogy valamit mégiscsak fognak...
Angel szíve elég erősen vert, mert minden ok nélkül Rochelle-en járt az esze, aki lent van a kajütben Annával, vagy különben, különben nem zárták volna magukra az ajtót.
Rochelle néhány napja Angel számára fölöttébb kellemetlen módon bámulta Annát, olyan szemekkel, mint Anna, amikor átölelte az autóban, kicsit elhomályosodott, ijesztő, idegesítő szemmel, s olyan volt a szeme héja, mint a letaposott virág, mint a megsebzett, széttépett, áttetszővé vált szirmok.
A szél dúdolt a sirályok szárnya között, és belekapaszkodott mindenbe, ami ki szokott állni a hajók fedélzetéből, apró párafoszlányokat aggatva minden egyenetlenségre, amelyek úgy ültek ott, mint az Everest ormán a ködkupak. A szem tele lett a hunyorgó, itt-ott fehér tajtékos tengerről visszaverő napfénnyel. Érezni lehetett a gombás delfinbecsinált meg a hőségben beérett vegyes hal-rák-osztrigás tál kellemes illatát. A hajógép dugattyúi állhatatosan döngölték a hengereket, s a hajó teste szüntelenül reszketett. A gépház szellőző berendezésének lemezekkel borított teteje felett kék füst szállongott, s foszlott széjjel a szélben. Angel mindezt magába szívta. A tengeri utazás mindig megvigasztalja egy kissé az embert; a víz szelíd susogása, a hajótesten szétpermetező tajték, a sirályok vijjogása és szárnycsattogása megmámorosította, a vére gyorsabban kezdett szaladni ereiben, s úgy pezsgett, mint a pezsgő, hiába volt Anna odalenn Rochelle-lel.
A levegő világoskék és halvány türkizkék színű volt. A halak még mindig neki-nekikoccantak a hajótestnek. Angel szeretett volna lemenni, hogy meggyőződjék róla, nem horpasztják-e be veszélyesen a már elöregedett lemezeket. De elhessegette magától ezt a gondolatot, sőt már Anna és Rochelle képe is elszállt a szeméből, mert a szélnek csodálatos volt az íze, s a fedélzet fakó kátrányán olyanok voltak a csillogó repedések, mint megannyi szeszélyes levéllenyomat. A hajó orra felé indult, ki akart könyökölni a korláton. Oliva és Didi a korlátra hajolva bámulta a furcsa tajtékkévéket, amelyek fehér bajuszként tapadtak a hajóorr álla alá, ami kétségkívül különös hely, lévén bajuszról szó. Didi még mindig átölelve tartotta Oliva nyakát, a szél felborzolta a két gyermek haját, és a fülükbe muzsikált. Angel megállt, s melléjük könyökölt. Észrevették. Didi gyanakvó szemmel méregette, de gyanakvása lassanként oszladozni kezdett. Oliva arcán Angel felfedezte a megszáradt könnyek nyomait, különben is a lány még mindig szipogva törölgette orrát ruhája ujjába.
– Na, gyerekek – szólalt meg Angel –, boldogok vagytok?
– Dehogy vagyunk – mondta Didi. – A kapitány egy vén marha.
– Mit csinált veletek? – kérdezte Angel. – Lekergetett benneteket a hídról?
– Bántani akarta Olivát – mondta a gyerek. – Megcsipdeste itt ni.
Oliva a jelzett helyre tette a kezét, és szipogott.
– Még mindig fáj – mondta.
– A vén disznó – állapította meg Angel.
Dühös volt a kapitányra.
– A pofájába vágtam a tölcsérével – jegyezte meg a gyerek.
– Igen – mondta Oliva –, csuda muris volt.
Halkan elnevette magát. Angel és Didi is nevetett, mert mindketten a kapitány képére gondoltak.
– Ha megint elkezdi – mondta Angel –, gyertek el értem. Beverem a pofáját.
– Maga legalább jó haver – állapította meg Didi.
– Meg akart ölelni – mondta Oliva. – Bűzlött a vörös bortól.
– Hé, csak nem akarja maga is megcsípni?...
Didi hirtelen nyugtalankodni kezdett. Hiába, nem tanácsos olyan hamar bizalmaskodni ezekkel a felnőttekkel!
– Ne félj – nyugtatta meg Angel. – Nem csípem meg, és nem is próbálom megcsókolni.
– Ó – mondta Oliva –, azt nem bánom, ha maga megcsókol, de ha megcsíp, az fáj.
– Részemről – jegyezte meg Didi – egyáltalában nem ragaszkodom hozzá, hogy megcsókolja Olivát. Magam is meg tudom tenni...
– Féltékeny vagy, öcskös? – kérdezte Angel.
– Egy csöppet se.
Didi arca szép bíborszínt öltött. Szándékosan elnézett Angel feje felett. Ettől kénytelen volt a nyakát hátraszegni, mégpedig nagyon kényelmetlen szögben. Angel kacagott. Elkapta Olivát a hóna alja alatt, felemelte, és puszit nyomott mindkét arcára.
– Na, tessék – mondta, miközben leeresztette a lányt –, most már cimborák vagyunk. Ide a mancsodat – mondta Didinek.
A gyerek kényszeredetten nyújtotta piszkos mancsát, de Angel arckifejezésétől megenyhült a képe.
– Maga kihasználja a helyzetét, hogy idősebb nálam, de végeredményben fütyülök az egészre. Én már előbb megcsókoltam, mint maga.
– Gratulálok – mondta Angel. – Jó ízlésed van. Kellemes dolog ilyen lányt megcsókolni.
– Maga is Exopotámiába jön? – kérdezte Oliva.
Jobbnak vélte másról beszélgetni.
– Igen – válaszolta Angel. – Mérnöknek szerződtettek.
– A mi szüleink – mondta büszkén Oliva – fizikai munkások.
– Ők végeznek minden munkát – egészítette ki Didi. – Azt szokták mondani, hogy a mérnökök maguktól semmit sem tudnának csinálni.
– Igazuk is van – helyeselt neki Angel.
– Meg aztán itt van Arland művezető is – fűzte hozzá Oliva.
– Szépséges csirkefogó – állapította meg Didi.
– Majd kiderül a végén – mondta Angel.
– Maga az egyetlen mérnök? – kérdezte Oliva.
Angelnak ekkor eszébe jutott, hogy Anna és Rochelle együtt van a kabinban odalent, meg hogy a szél is csípősebbé vált. A nap elbújt, és a hajó erősebben himbálódzott. A sirályok rikácsolása élesebbé vált.
– Nem... – nyögte ki nagy nehezen. – Egyik barátom is velünk jön. Odalent van...
– Hogy hívják? – kérdezte Didi.
– Annának – válaszolta Angel.
– Csuda muris – jegyezte meg Didi. – Ez kutyanév.
– Szép név – mondta Oliva.
– Kutyanév – ismételte meg megállapítását Didi. – Hülyeség, egy pacák, aki kutyanevet visel.
– Hülyeség.
– Nem akarja megnézni a kárókatonánkat? – javasolta Oliva.
– Nem – mondta Angel –, helyesebb, ha nem ébresztjük fel.
– Talán olyasmit mondtunk, amivel megbántottuk? – kérdezte gyengéden Oliva.
– Dehogyis – mondta Angel.
Kezét Oliva hajára tette, megcirógatta kerek buksiját, aztán nagyot sóhajtott.
Fenn a magasban a nap ingadozott, hogy visszatérjen-e.

VII.

...nem árt néha egy kis vizet keverni a borunkba...
(Marcel Véron: Értekezés a helyes tüzelésről. Dunod. I. k. 145. o.)

Jó öt perce már, hogy megállás nélkül kopogtattak Amadis Dudu ajtaján. Amadis az óráját figyelte, mert kíváncsi volt rá, mennyi ideig futja a türelméből. Hat perc tíz másodperc után felugrott, s retteneteset csapott öklével az asztalra.
– Tessék – bömbölte dühösen.
– Csak én vagyok – nyitott be az ajtón Athanagorász. – Zavarom?
– Persze hogy zavar – mondta Amadis.
Emberfeletti erőfeszítésébe került, hogy megőrizze nyugalmát.
– Nagyszerű – mondta Athanagorász –, így legalább emlékezni fog a látogatásomra. Nem látta Dupont-t?
– Dehogy láttam a maga Dupont-ját.
– Ej, ej – csitította Athanagorász –, ne heveskedjék! Na, ki vele, hol van?
– De utóvégre, a kutyafáját! Ki bibizgeti Dupont-t, Márton vagy én? Kérdezze meg Mártontól!
– Jó, jó! Csak ennyit akartam tudni – válaszolta Atha. – Szóval, egyelőre nem sikerült elcsábítania Dupont-t?
– Ide figyeljen, ember, nincs vesztegetni való időm. A mérnökök még ma megérkeznek az anyaggal, s azt se tudom, hol a fejem.
– Maga éppúgy beszél, mint Barrizone – állapította meg Athanagorász. – Maga bizonnyal befolyásolható ember.
– Fütyülök a maga Barrizonéjára – tört ki Amadis. – Az, hogy szerencsétlenségemre diplomáciai nyelven beszéltem Barrizonéval, még nem ok rá, hogy befolyásolhatósággal vádoljon. Én befolyásolható? Ugyan, ne röhögtessen!
S azzal röhögni kezdett. De Athanagorász nem vette le róla a szemét, s ez megint kihozta a sodrából.
– Ahelyett, hogy itt áll és bámul, jobb lenne, ha segítene mindent előkészíteni a fogadtatásukra.
– Mi a csudát akar maga előkészíteni? – kérdezte a régész.
– Hát az irodákat. Azért jönnek, hogy dolgozzanak. Hogyan akarja, hogy dolgozzanak, ha még irodájuk sincs?
– Én a magam részéről nagyon jól eldolgozgatok iroda nélkül is – mondta Athanagorász.
– Eldolgozgat? Maga?... Nna... Azt csak megérti, hogy iroda nélkül nincs komoly munka?
– Nekem az a benyomásom, hogy én is dolgozom annyit, mint más – válaszolta Athanagorász. – Azt hiszi talán, hogy olyan könnyű az a régészkalapács? Naphosszat vázákat törögetni, hogy elférjenek a szabványdobozokban, maga azt képzeli, hogy az csak olyan tréfa? Meg vigyázni Szalonnésra, legorombítani Dupont-t, feljegyzéseket készíteni, megállapítani, milyen irányba vezessük a tárnákat, magának ez mind smafu?
– Ez nem komoly dolog – szögezte le Amadis Dudu. – Szolgálati feljegyzéseket vezetni, meg jelentéseket küldeni még csak megteszi! De lyukat fúrni a homokba?...
– Végeredményben mit fog itt csinálni? – kérdezte Athanagorász. – A feljegyzéseivel meg a jelentéseivel? Épít egy nyomorult vasutat, amelyik csupa bűz lesz meg rozsda, és mindent telefüstöl. Nem mondom, hogy teljesen haszontalan, de ez se irodai munka.
– Inkább azt vegye figyelembe, hogy a tervet jóváhagyta az Igazgatósági Tanács meg maga De Janpolent Farkas úr is – mondta fölényesen Amadis. – Maga, maga nem illetékes rá, hogy eldöntse, hasznos-e vagy sem.
– Eh, hagyjuk, ne bosszantson – mondta Athanagorász. – Tulajdonképpen mi maga? Egy buzi. Nem is volna szabad magával érintkeznem.
– Nem kockáztat semmit – nyugtatta meg Amadis. – Túlságosan trotyakos. Dupont? Az más?!
– Dupont, folyton csak az a Dupont! Mondja már meg inkább, kiket vár ma?
– Angelt, Annát, Rochelle-t, egy művezetőt, két fizikai munkást családostól meg az anyagszállítmányt. Nyeletnyeli doktor úr maga gondoskodik ideutazásáról, egy gyakorló orvostanhallgató társaságában: egy Cruc nevű szerelő ugyancsak hamarosan ideérkezik. A további négy nélkülözhetetlen fizikai munkást a helyszínen vesszük fel, amennyiben mód nyílik rá, de azt hiszem, errefelé nem nyílik mód.
– Ez jelentős számú dolgozót jelent – mondta Athanagorász.
– Szükség esetén – jegyezte meg Amadis – magasabb bér ígéretével elcsábítjuk a maga munkásait.
Athanagorász ránézett Amadisra, és nevetésre fakadt.
– Vicces ember maga azzal a vasúttal.
– Mi benne a vicces? – kérdezte bosszankodva Amadis.
– Maga azt hiszi, hogy csak úgy elcsábítja az én munkásaimat?
– Természetesen – válaszolta Amadis. – A teljesítménynél magasabb prémiumot, szociális előnyöket, üzemi bizottságot, szövetkezetet és kórházi ellátást ígérek nekik.
Athanagorász szomorúan rázta meg őszülő üstökét. Ennyi gonoszságtól úgy összezavarodott, hogy valósággal falnak ment tőle; Amadis már-már azt is hitte, eltűnik benne, ha szabad így kifejeznünk magunkat. Ám szemizmainak alkalmazkodási képessége csodát művelt: a régész ismét felbukkant látómezeje parlagon maradt közepén.
– Azt maga nem tudja megtenni – bizonygatta Athanagorász. – Az emberek nem őrültek meg.
– Majd meglátja – válaszolta Amadis.
– Velem ellenszolgáltatás nélkül dolgoznak.
– Eggyel több ok rá, hogy sikerüljön.
– Szeretik a régészetet.
– Majd megszeretik a vasútépítést is.
– Végül is, mondja meg – szegezte neki a kérdést Athanagorász –, elvégezte maga a Politikai Tudományok Főiskoláját?
– Hogyne.
Athanagorász néhány pillanatig hallgatásba merült.
– Ennek ellenére is – szólalt meg végül. – Magának már előbb is megvolt rá a hajlama. A Politikai Tudományok Főiskolája egymagában még nem elégséges magyarázat rá.
– Nem tudom, mit akar ezzel mondani, de nem is érdekel. Hajlandó velem jönni? Húsz perc múlva itt lesznek.
– Magával megyek – mondta Athanagorász.
– Tudja, hol lesz ma este Dupont?
– Eh! – tört ki bosszúsan Athanagorász. – Hagyjon már békén azzal a Dupont-nal.
Amadis dünnyögött valamit, és felállt. Irodája most a Barrizone-szálló és vendéglő első emeletének egyik helyiségében volt berendezve, és az ablakon át kilátott a homokbuckákra meg a merev szálú, zöld fűre, amelyre apró, élénksárga csigák és szivárványszínekben játszó homoki csiliszták tapadtak.
– Jöjjön, kövessen – vetette oda Athanagorásznak, és arcátlanul elsőnek lépett ki a szobából.
– Követem – mondta a régész. – Bár nem játszotta ennyire az igazgatót, amikor még a 975-ösre várt...
Amadis Dudu elvörösödött. Lementek a hűvös, gyéren megvilágított lépcsőn, amelynek félhomályából fénylő réztárgyak tűntek elő.
– Ezt maga honnan tudja?
– Régész vagyok – válaszolta Athanagorász. – Számomra a régi titkok nem titkok.
– Maga régész, rendben van – egyezett bele Amadis –, de ettől még nem látnok.
– Ne vitatkozzék – torkolta le Atha. – Maga egy neveletlen fiatalember... Szívesen segítek magának a személyzet fogadásában, de ez nem változtat azon, hogy neveletlen... Erről senki sem tehet, mert kapott ugyan nevelést, csak rosszat. S a dologban épp ez a kellemetlen.
Leértek, és áthaladtak a folyosón. Az étteremben Pippo még mindig újságját olvasta a pult mögött, s a fejét rázogatta, miközben tájszólásában motyogott valamit.
– Szia, Pipa – köszönt neki Amadis.
– Jó napot kívánok – köszönt Athanagorász is.
– Buon giorno – köszönt vissza Pippo.
Amadis és Athanagorász kilépett a szálloda elé. Száraz, meleg idő volt, a levegő valósággal hullámzott a sárga homokbuckák felett. Lépteiket a legmagasabbik felé irányozták.
Zöld fűcsomókkal benőtt, erős homokdudor volt, amelyről meglehetősen messzire lehetett látni minden irányban.
– Melyik oldalról érkeznek? – kérdezte Amadis.
– Ó – mondta a régész –, akármelyik oldalról jöhetnek. Nem kell hozzá egyéb, csak hogy eltévesszék az irányt.
Elkezdett saját tengelye körül forogni, erősen figyelt, majd amikor szimmetriasíkja áthaladt a sarkokat összekötő vonalon, abbahagyta a forgást.
– Onnan ni! – mondta, észak felé mutatva.
– Honnan? – kérdezte Dudu.
– Nyissa ki a gülüjét – förmedt rá Atha, hamisítatlan régész tájszólásban.
– Látom – mondta Amadis. – De csak egy kocsit látok. Biztosan Nyeletnyeli tanár úré.
Egyelőre mindössze egy kicsike, fényes, zöld pont volt látható s mögötte homokfelhő.
– Pontosak – mondta Amadis.
– Nincs neki jelentősége – vélte Athanagorász.
– Hát a blokkolóóra, magának az semmi?
– Az óra nem az anyagszállítmánnyal érkezik?
– De igen – mondta Amadis –, közben azonban majd blokkolok én magam.
Athanagorász döbbenten nézett rá.
– Mondja, mi minden van a maga begyében? – kérdezte.
– Egy csomó disznóság, mint bárki másnak – válaszolta Amadis...
Az ellenkező irányba fordult.
– ...pacal meg szar. Nini, ott jönnek a többiek – jelentette be.
– Elébük megyünk? – javasolta Athanagorász.
– Nem tehetjük – mondta Amadis. – Egyszerre két oldalról érkeznek.
– Egyikünk erre, a másikunk amarra mehetne!
– Mi jut eszébe! Hogy aztán leadja nekik a maga siket dumáját! Először is, nekem utasításom van. Magamnak kell őket fogadnom.
– Rendben van – adta meg magát Athanagorász. – De akkor hagyjon békén, mert én elmegyek.
Faképnél hagyta Amadist, aki dermedten állt ott, földbe gyökerezett lábbal, amire a vékony homokréteg alatt kiválóan alkalmas volt a talaj. Aztán lemászott a homokbuckáról, s a nagyobbik menet elébe sietett.
Eközben Nyeletnyeli professzor géperejű járműve nagy sebességgel haladt a hepék és a hupák között. A gyakorló orvostanhallgató hétrét görnyedt a homoktengeri betegségtől, fejét egy nedves frottírtörülközőbe csavarta, és minden illemnek fittyet hányva csuklott. Nyeletnyeli nem hagyta magát zavartatni ilyen csekélységtől, és vidáman dúdolta a Show me the way to go home kezdetű amcsi dalt, amely mind szövegénél, mind pedig dallamánál fogva tökéletesen illett a körülményekhez. Egy erősebb emelkedő tetején ügyesen átváltott Vernon Duke Taking a chance for love című dalára, miközben az orvostanhallgató úgy nyöszörgött, hogy még egy viharágyúgyáros is megszánta volna. A lejtőn gyorsított Nyeletnyeli, mire az orvostanhallgató elhallgatott, mert képtelen volt egyszerre nyögni is, meg okádni is, ami tudva levőleg súlyos hiba, s túlzottan polgári szellemű neveltetésének tudható be.
A motor utolsót búgott, az orvostanhallgató végsőt hörgött, s Nyeletnyeli lefékezett Amadis előtt, aki bosszúsan figyelte, hogyan közeledik a régész egyre jobban a konvojhoz.
– Jó napot – mondta Nyeletnyeli.
– Jó napot – mondta Amadis.
– Hörrrhrhrhuah!... – mondotta az orvostanhallgató.
– Pontosak – állapította meg Amadis.
– Dehogyis – tiltakozott Nyeletnyeli –, korábban érkeztem. De tulajdonképpen miért nem visel maga sárga inget?
– Mert az szörnyű látvány – mondta Amadis.
– Igaz – helyeselt Nyeletnyeli – , elismerem, hogy a maga fakó arcszínével kész katasztrófa lenne. Csak jóképű férfiak engedhetik meg maguknak.
– Úgy találja, hogy maga jóképű férfi?
– Először is megadhatná a titulusomat – vágott vissza Nyeletnyeli. – Nyeletnyeli professzor vagyok, nem pedig akárki.
– Mellékes kérdés – vélekedett Amadis. – Én mindenesetre úgy találom, hogy Dupont jobb képű férfi, mint maga.
– Mint a tanár úr – igazította helyre Nyeletnyeli.
– Mint a tanár úr – mondta utána Amadis.
– Vagy a doktor úr – folytatta Nyeletnyeli –, ahogy önnek jobban tetszik. Ha véleményem nem csal, ön, ugyebár, buzi?
– Miért? Talán csak a buzik szerethetik a férfiakat? – kérdezte Amadis. – Kellemetlen fráter maga is meg a többi is!
– Becstelen, goromba alak – mondta Nyeletnyeli. – Szerencsére, nekem nem parancsolhat.
– De igenis parancsolhatok magának.
– Tanár úr – helyesbítette Nyeletnyeli.
– Tanár úr – mondta utána Amadis.
– Nem – mondta Nyeletnyeli.
– Mi az, hogy nem? – kérdezte Amadis. – Azt mondom, amit maga mond, hogy mondjak, erre maga azt mondja, hogy ne mondjam, amit mondok.
– Nem – magyarázta Nyeletnyeli –, énnekem nem parancsolhat.
– De igen.
– De igen, tanár úr – mondta Nyeletnyeli, és Amadis utánamondta.
– Nekem szerződésem van – magyarázta Nyeletnyeli. – Nekem tehát senki sem parancsolhat. Sőt, éppen én parancsolok minden egészségügyi kérdésben.
– Erről engem nem értesítettek, doktor úr – mondta Dudu, sejtve, hogy fog ő itt még kesztyűbe dudálni.
– Na tessék, most egyszerre milyen alázatos lett.
Amadis végighúzta tenyerét a homlokán. Kezdett nagyon meleg lenni. Nyeletnyeli professzor közelebb hajtott hozzá.
– Jöjjön, és segítsen – förmedt rá.
– Nem tehetem, tanár úr – válaszolta Amadis. – A régész faképnél hagyott, s most faképtelen vagyok innen elmenni.
– Ostobaságokat fecseg – állapította meg Nyeletnyeli professzor. – Az csak amolyan szóalakzat.
– Azt hiszi? – érdeklődött aggodalmasan Amadis.
– Huss! – fújt hirtelen Amadis orra alá a tanár. Az nagyon megijedt, és sietve eliszkolt.
– Na látja! – kiáltott utána Nyeletnyeli.
Amadis bosszús képpel jött vissza.
– Segíthetnék magának, tanár úr? – ajánlkozott.
– Na! – mordult rá Nyeletnyeli. – Végre hallgat az okos szóra. Kapja csak el!
Azzal odadobott neki egy hatalmas ládát. Amadis elkapta, megingott, s a jobb lába fejére ejtette. Egy pillanattal később tökéletesen meggyőző imitációt mutatott be féllábon a jampiflamandból.
– Rendben van – mondta Nyeletnyeli, visszaülve a volán mellé. – Szállítsa le a szállóhoz. Addigra én is ott leszek.
Megrázta az orvostanhallgatót, aki éppen akkor bóbiskolt el.
– Hé, hallja!... Megérkeztünk.
– Már?... – sóhajtott a fiú bárgyú, megelégedett arckifejezéssel.
A kocsi szélsebesen porzott le a homokbuckáról, az orvostanhallgató pedig sietve visszadugta fejét mocskos törülközőjébe. Amadis utánabámult a kocsi hátuljának, aztán rábámult a ládára, és bicegve hozzálátott, hogy vállára vegye. Szerencsétlenségére görbe volt a háta.

VIII.

A menet elején Athanagorász gyalogolt. Aprókat lépett, ahogy hegyes orrú cipőjéhez illett, melynek beige színű vászonszára ódon méltóságot kölcsönzött a tartószerkezetnek. Rövid szárú burettnadrágjában háromszor is kényelmesen elfért a térde, s dereka körül lötyögött a kíméletlen bánásmódtól kifakult khaki ing. Ezenkívül volt még neki trópusi sisakja is, a sátrában felakasztva. Ebből következőleg nem hordta sohasem. Amadis arcátlanságán morfondírozott meg azon, hogy ez a kölyök megérdemelne egy alapos leckét, esetleg többet is, és hogy még ez sem lenne elég. Szemét a földre függesztette; régész szokás ez, a régésznek nem szabad semmi felett sem elsiklania, a felfedezés ugyanis gyakran a véletlen gyümölcse, a véletlen pedig rendszerint a földön ólálkodik, amint azt ékesszólón bizonyítják páter Orthopompus írásai. A páter a tizedik században élt egy kolostorban, nagy szakállú barátok főnöke volt, lévén közöttük ő az egyetlen, aki szépen tudott írni. Athanagorász arra a napra gondolt, amelyen Szalonnás Márton jelezte neki egy Amadis Dudu nevű egyén jelenlétét e tájon, valamint arra a reménysugárra – amennyiben annak nevezhetjük –, amely a hírre felcsillant az agyában, s amely reménysugarat még tovább élesztgette a vendéglő ezután következett felfedezése, hogy végül Amadisszal folytatott legutóbbi beszélgetése következtében ismét visszasüllyedjen eredeti állapotába, az enyészetbe.
De most a menetoszlop egy kicsit felkavarta Exopotámia porát; megint egy kis változás, és talán kellemes emberek is. Athanagorásznak rém nehezére esett a gondolkodás, mert ezt a szokást rendkívül gyorsan elveszíti az ember a sivatagban. Ezért volt az, hogy gondolatai giccses kifejezések formáját öltötték magukra, ezért volt a felcsillant reménysugár meg a többi hasonló üres szólam.
Nos, miközben vizsga szemmel kutatta a véletlent és a talajfelszínt, s eltűnődött Orthopompus páteron meg a változáson, egy kődarabra lett figyelmes, amelyet félig eltakart a homok. „Félig” azt jelentette, hogy folytatásának is kellett lennie, aminthogy alig térdelt le, máris meggyőződött róla; megpróbálta kiemelni, de hiába ásott körülötte, nem találta a végét. Kalapácsának egy erélyes ütésével megkocogtatta a sima gránitot, s gyorsan rászorította fülét a felületre, amely egészen forró volt a naptól, ugyanis egy átlag napsugár épp az imént hullott volt erre a helyre. Hallotta, hogyan kószál, hogyan barangol el a hang a kő messzi nyúlványaiban, s azonnal megértette, hogy nagy dolgokat fog még itt felfedezni. A menet helyzetének a segítségével pontosan meghatározta a kő fekvését, hogy később biztosan fellelje, s aztán homokkal gondosan befedte a műemlék elkopott sarkát. Alig végzett, mikor elhaladt mellette az első, ládákkal megrakott teherautó. A második nyomon követte az elsőt, egyelőre még mindig csak csomagokkal és anyaggal. Hatalmas, húsz-harminc lábikó hosszú teherautók voltak, kedélyesen dübögtek. A sínek meg a szerszámok vidáman zörögtek, verődtek egymáshoz a ponyvával letakart rakodótéren, s a végükre kötött piros rongy eltáncolt a régész szeme előtt. Kissé távolabb harmadik kamion érkezett, tele emberekkel és csomagokkal, a menetet egy sárga-fekete taxi zárta le, lecsapott zászlajával eleve kedvét szegve minden oktalan reménykedésnek. A taxiban Athanagorász egy jóképű lányt pillantott meg, s integetett neki. A taxi valamivel távolabb megállt, szemmel láthatóan őrá várt. Odasietett.
Angel, aki a sofőr mellett ült, kiszállt, és Athanagorász felé indult.
– Bennünket vár? – kérdezte tőle.
– Maguk elé jöttem – mondta Athanagorász. – Jól utaztak?
– Nem volt éppen rossz az út – mondta Angel –, kivéve, mikor a kapitány megpróbált továbbhaladni a szárazföldön, a rendelkezésére álló eszközökkel.
– Nem kell magyaráznia, elhiszem – mondta Athanagorász.
– Dudu úrhoz van szerencsém?
– Dehogyis! A Britis Mjuzeum összes agyagedényeiért sem lennék hajlandó Dudu úr lenni.
– Bocsásson meg, uram – kérlelte Angel. – De nem tudom kitalálni.
– Nem tesz semmit, fiatalember – nyugtatta meg Athanagorász. – Régész vagyok. Errefelé dolgozom.
– Örvendek – mondta Angel. – Én meg mérnök vagyok, Angelnak hívnak. Odabenn van Anna és Rochelle.
A taxi felé mutatott.
– Meg én is – zsémbelt a sofőr.
– Persze, persze – hagyta rá Angel. – Magáról sem feledkezünk meg.
– Sajnálom magát – mondta Athanagorász.
– Miért? – érdeklődött Angel.
– Mert az az érzésem, hogy nem fogja szeretni Amadis Dudut.
– Ez kellemetlen – dünnyögte Angel.
A taxiban Anna és Rochelle csókolózott. Angel tudta, és ettől elkámpicsorodott.
– Nem akar elkísérni gyalog? – javasolta Athanagorász. – Útközben majd mindent elmagyarázok.
– Szívesen – mondta Angel.
– Akkor indulhatok? - kérdezte a sofőr.
– Indulhat.
Indított, de előbb elégedett tekintetet vetett a taxiórára. Jó napja volt.
Angel akaratlanul is odanézett a hátsó ablakra, mikor elindult a taxi. Meggyőződhetett róla, hogy Anna, aki profilban látszott, nem törődik vele, mi történik körülötte. Angel lehajtotta a fejét. Athanagorász csodálkozva figyelte. Angel finom arcán nyomot hagyott az álmatlanság és a mindennapos gyötrődés, sudár dereka kissé meggörnyedt.
– Furcsa – mondta –, hiszen maga jóképű fiú.
– De ha Anna tetszik neki – mondta Angel.
– El van hízva – jegyezte meg Athanagorász.
– A barátom – mondta Angel.
– Persze...
A régész karját a fiatalember karjába fűzte.
– Le fogja magát tolni.
– Kicsoda? – kérdezte Angel.
– Ez a Dudu, kész szerencsétlenség. Majd arra hivatkozik, hogy elkésett.
– Bah! – mondta Angel – ez engem nem érdekel. Ásatásokat végez?
– Most éppen hagyom, hadd dolgozzanak az embereim – magyarázta Athanagorász. – Egészen bizonyos, hogy valami rendkívülinek akadtam a nyomára. Nem csal az érzékem. Ezért is hagyom őket. A jobbkezem, Szalonnás Márton gondoskodik mindenről. Ráérő idejében írásbeli feladatokat adok neki, mert különben folyton Dupont-t birizgálja. Dupont a szakácsom. Ezt mind azért mondom el magának, hogy tisztában legyen a helyzettel. Érdekes és meglehetősen kellemetlen körülmény, hogy Márton szereti Dupont-t, de ugyanakkor Dudu is belehabarodott Dupont-ba.
– Ki ez a Márton?
– Mondtam: Szalonnás Márton, a jobbkezem.
– És Dupont?
– Dupont le se szarja. Szeretni szereti Mártont, de eget verő ringyó. Bocsánat a szabadszájúságomért. Az én koromban az embernek már nem volna szabad így beszélnie, de ma fiatalnak érzem magamat. Mármost mit csinálhatok ezzel a három disznóval?
– Hát... semmit – mondta Angel.
– Na látja, azt is csinálom.
– Hol fogunk lakni? – érdeklődött Angel.
– Van itt egy szálloda. Ne izgassa magát.
– Mi miatt?
– Anna miatt...
– Ugyan! – legyintett Angel – igazán nincs mit izgulnom miatta. Rochelle jobban szereti Annát, mint engem, ez szemmel látható.
– Hogyhogy szemmel látható? A szemével azt lát, amit akar. Csókolódzik vele, kész.
– Dehogyis kész – mondta Angel –, egyáltalán nem kész. Csókolódzik vele, és Anna is csókolódzik ővele, és ahol hozzáér, már nem ugyanaz a bőre. Először nem is hinné el az ember, mert amikor kibontakozik Anna karjaiból, ugyanolyan üde, az ajka ugyanolyan duzzadt és piros, a haja ugyanolyan ragyogó, pedig mégis igaz, hogy elkopik. Minden kapott csók koptat rajta egy kicsikét, hol a keble veszít a feszességéből, hol a bőre a simaságából és a finomságából, hol a szeme a ragyogásából, hol meg a járása a kecsességéből, s ahogy telnek a napok, már nem ugyanaz a Rochelle. Tudom, mindenki azt hiszi, mindenki úgy látja, sőt, eleinte magam is azt hittem, és én sem vettem észre.
– Ezt maga csak bebeszéli magának – nyugtatgatta Athanagorász.
– Szó sincs itt bebeszélésről. Maga is tudja jól, hogy nincs. Most a szememmel látom, szinte napról napra megfigyelhetem, és valahányszor ránézek, egy kicsikét már megint rosszabbul néz ki. Elkopik. Anna koptatja el. És én nem tehetek ellene semmit. Maga se.
– Szóval, már nem szereti?
– De igen – mondta Angel. – Ugyanúgy szeretem. Csak fáj nagyon, meg aztán gyűlölöm is egy kicsit, mert elkopik.
Athanagorász nem válaszolt.
– Azért jöttem ide, hogy dolgozzam – folytatta Angel. – Úgy érzem, a tőlem telhető legjobbat fogom nyújtani. Abban reménykedtem, hogy Anna egyedül jön velem, Rochelle otthon marad. De most már nem reménykedem benne, mert nem így történt. Egész úton vele volt, és én mégis a barátja vagyok, és eleinte még tréfált is, amikor mondtam neki, hogy milyen csinos Rochelle.
Az, amit Angel mesélt neki, régvolt dolgokat kavart fel Athanagorászban, hosszú és elkeskenyedett, újabb élmények rétege alatt tökéletesen összelapult gondolatokat, annyira összelapultakat, hogy így, profilból nézve, nem is volt képes megkülönböztetni őket, kivenni az alakjukat és a színüket. Csak érezte, hogyan tekergőznek, izegnek-mozognak összevissza, mintha csúszómászók lennének. Megrázta a fejét, a mozgás megszűnt, a nyüzsgő világ rémülten dermedt meg, s húzódott vissza.
Szeretett volna mondani valamit Angelnak, de nem talált semmit. Kétségbeesetten erőlködött. Szorosan egymás mellett haladtak, zöld füvek csiklandozták Athanagorász lába szárát, súrolták gyengéden Angel vászonnadrágját, a lábuk alatt sárga, üres csigaházak pattogtak széjjel port fecskendezve, s oly tisztán csengtek, mint mikor vízcsepp hull szív alakú kristálylemezre, de ez a szív alakú kristálylemez már seggség.
A homokbucka tetejéről, amelyet megmásztak, látni lehetett a Barrizone-vendéglőt. Előtte, mintha még tartana a háború, sorban álló, hatalmas teherautók s körös-körül semmi más. Viszont sehonnan sem lehetett látni Athanagorász sátrát, sem pedig az ásatásokat, mert a régész rendkívül ügyesen választotta ki a helyet. A nap nem tágított a környékről. Mindenki a lehető legkevesebbet foglalkozott vele, mert volt neki egy kellemetlen tulajdonsága: egyenetlen fényt bocsátott ki magából: váltakozva hol fényes, hol sötét rétegek övezték, s a talaj ama pontjai, amelyek a sötét térrétegekkel érintkeztek, állandóan sötétek és hidegek voltak. Angel eddig nem figyelt fel a vidék e különös jellegére, mert a taxisofőr a sivatagba lépésük óta mindig úgy intézte, hogy világos sávon haladjanak, de most, a homokbucka tetejéről megpillantotta a fény fekete, mozdulatlan határát, és megborzongott. Athanagorász már hozzá volt szokva. Látta, hogy Angel feszengve, nyugtalanul bámulja ezt a különös folytonossági hiányt, és hátba vágta.
– Eleinte feltűnik az embernek, de aztán hozzá lehet szokni.
Angel arra gondolt, hogy a régész megjegyzése Annára és Rochelle-re is érvényes.
– Nem hinném – válaszolta.
Leereszkedtek az enyhe lejtőn. Most már elhallatszott hozzájuk az emberek kiabálása, akik hozzáláttak a teherautók lerakásához, s az egymáshoz ütődő sínek éles, acélos csengése. A vendéglő körül emberi alakok sürögtek-forogtak, mint valami megbolydult hangyaboly. Fel lehetett ismerni Amadis Dudut, aki fontoskodva sürgölődött közöttük.
Athanagorász sóhajtott.
– Magam se tudom, mért foglalkozom mindezzel – mondta. – Hiszen már öreg vagyok.
– Ó – mondta Angel –, nem szeretném untatni magát az én kis csipcsup ügyeimmel...
– Egyáltalán nem untat velük – tiltakozott Athanagorász. – Csak sajnálom magát nagyon. És látja, még azt hittem, hogy nagyon öreg vagyok.
Megállt egy pillanatra, megvakarta a feje búbját, s újra elindult.
– A sivatag lehet az oka – bökte ki. – Semmi kétség, a sivatag konzervál.
Megfogta Angel vállát.
– Most én itt hagyom magát – mondta. – Nem kívánok megint összetalálkozni ezzel az alakkal.
– Amadisszal?
– Azzal. Mert...
A régész elhallgatott, a helyes kifejezést kereste.
– ...a szó szoros értelmében: egy segg.
Elpirult, és megszorította Angel kezét.
– Tudom, hogy nem volna szabad ilyen csúnyán beszélnem, de ez a Dudu tűrhetetlen alak. Na, a viszontlátásra! Bizonnyal viszontlátom még a vendéglőben.
– Viszontlátásra – mondta Angel. – Majd megnézem az ásatásokat.
Athanagorász megrázta a fejét.
– Nem fog látni egyebet, mint apró dobozokat. De végeredményben egészen helyes kis dobozok. No, rohanok. Jöjjön, amikor akar.
– A viszontlátásra – mondta ismét Angel.
A régész levágott jobbra, és eltűnt egy homokgödörben. Angel leste, mikor bukkan elő ismét fehér üstöke. Hamarosan újból egész nagyságában láthatóvá vált a régész. Fuszeklija kilátszott cipője vászonszárából, s ettől olyan volt a lába, mint a kesely ló csüdje. Majd lebukott egy sárga homokdomb mögött, egyre kisebbedett, s lába nyoma oly egyenes vonalat húzott, mint az ökörnyál.
Angel megint a fehér vendéglő felé fordult, amelynek a homlokzatán itt-ott élénk színű virágok tarkállottak, és megszaporázta lépteit, hogy társaihoz csatlakozzék. A teherautó-szörnyetegek mellett ott kuporgott a fekete-sárga taxi, de oly kevéssé reprezentatívan, akárcsak egy divatból kiment talicska a kevesek által közismert feltaláló áramvonalas csodája mellett.
Kissé távolabb Rochelle élénkzöld ruhája lebegett-lobogott a feltámadó szélben, s a rátűző nap, a talaj egyenetlensége ellenére is, nagyon szép árnyékot rajzolt köréje.

IX.

– Állítom, hogy igaz – ismételte meg a hírt Szalonnás Márton.
Rózsaszín, kerek ábrázata izgalomtól csillogott, s minden egyes haja szála végén apró, kék fénypamacsok ültek.
– Nem hiszek magának, Márton – válaszolta a régész. – Bármit elhinnék, de ezt már mégsem. Meg, hogy őszinték legyünk, egy egész sereg más dolgot sem.
– A kutyafáját! – méltatlankodott Márton.
– Szalonnás, büntetésből le fogja másolni hátulról előre Maldoror harmadik Énekét, mégpedig megváltoztatott helyesírással.
– Igenis, mester – mondotta Szalonnás.
Aztán, nem bírva magával, hozzátette:
– Jöjjön, és nézze meg maga.
Athanagorász figyelmesen végigmérte, és a fejét csóválta.
– Javíthatatlan alak. De azért mégsem emelem fel a büntetését.
– Mester, könyörgök, tegye meg!
– Jó, rendben van, elmegyek – dohogott Atha, akit legyőzött ez a makacsság.
– Biztos vagyok benne, hogy az. Emlékszem William Bugle kézikönyvének a leírására, pontosan egyezik vele.
– Maga meg van őrülve, Márton. Az irányvonalat nem így szokták megtalálni. Megbocsátom a pajkosságát, mert magának eggyel kevesebb kereke van, de azért mégsem volna szabad így viselkednie. Kinőtt már a gyerekcipőből.
– De professzor úr, a teremburáját, ez nem tréfadolog...
Athanagorászra mély hatást gyakorolt Márton izgalma. Amióta jobbkeze belefogott mindennapi beszámolójába, most támadt első ízben az az érzése, hogy valóban történhetett valami.
– Na, lássuk csak – mondta.
Felállt, és kilépett a sátorból.
A gázlámpa imbolygó fénye élesen megvilágította a földet és a sátorfalakat, s az átlátszatlan éjszakából nagyjából kúpos fénytömeget vágott ki. Athanagorász feje sötétben maradt, teste többi részén viszont eláradtak az Auer-égő szétfolyó sugarai. Márton mellette ügetett, szaporán mozgatta kurta lábait és kerek fenekét. Teljes sötétség vette őket körül, csak Márton zseblámpája vezette őket az akna mély és szűk szájához, amelyen át el lehetett jutni a fejtési fronthoz. Elsőnek Márton ereszkedett le. Szuszogva kapaszkodott bele a niellóval díszített ezüstrudakba, amelyeket szerénytelen, bár megbocsátható fényűzéssel Athanagorász alkalmazott avégből, hogy lejáratot biztosítson működési területéhez.
Athanagorász feltekintett az égre. Szokásához híven az Asztroláb most is ott szikrázott: három fényes feketét, egy zöldet meg két pirosat, s utána kettőt kihagyott. A Nagy Medve, sárgára válva, lehervadva, alacsony amperszámú, lüktető fényt lövellt, míg az Orion épp az imént hunyt ki. A régész vállat vont, és páros lábbal a lyukba ugrott. A földet érés körülményei között figyelembe vette jobbkeze – Márton – hasa szalonnáját is. Márton azonban ekkor már rég a vízszintes vágatban volt. De azért visszajött, hogy kisegítse gazdáját abból a földkupacból, melybe hengeresirruptív lyukat fúrt sovány teste.
Körülbelül egy sing távolságban szétvált az aknafolyosó, s minden irányban mellékágakat bocsátott ki magából. Az egész így együtt jelentős munkát képviselt. Minden egyes ágon fehér tábla függött, s azon nehézkes írással rótt szám volt olvasható. Egyenlő távolságokban villanylámpák égtek, megkettőzött igyekezettel fogyasztva az áramot addig is, míg falhoz csapják őket. Hallani lehetett a sűrített levegővel dolgozó szivattyútelep rekedt szuszogását; Athanagorász ennek segítségével távolította el, földlég-emulzió formájában, a fejtőgépek által nap mint nap kitermelt homok-, föld-, szikla- és pimpinakanguz-zúzalékot.
A két férfiú a hetes számú tárnán folytatta útját. Athanagorásznak nagy fáradságába került, hogy ne veszítse szem elől Mártont, mert jobbkeze az izgalom tetőfokára hágva rohant előre. A tárnát nyílegyenesen, tétovázás nélkül vezették; a végén egymás után tünedeztek fel a hatalmas és bonyolult gépeket kezelő munkások árnyai. Athanagorász ezekkel a gépekkel raktározta el ama csodálatos leleteket, amelyekkel, magányos perceiben, gyűjteménye szokott büszkélkedni.
A maradék távolság elfogyasztása után Atha hirtelen oly jellegzetes szagra lett figyelmes, amelytől egy csapásra eloszlott minden kétsége. Nem, lehetetlen, hogy tévedjen, segítőtársai rábukkantak az irányvonalra! Azt a bizonyos titokzatos és összetett, sziklákba vágott termekből áradó szagot, a tiszta űr száraz leheletét érezte, amelyet az eltűnt műemlékek romjait elfedő föld őriz meg. Rohanni kezdett. Zsebeiben apró tárgyak csilingeltek, bőrtokjába bújtatott kalapácsa a combját verdeste. Ahogy haladt, egyre erősödött a világosság. Mire megérkezett, valósággal lihegett a türelmetlenségtől. Előtte ott dohogott a szivattyútelep. A turbina megtöltötte a tárna végét a hangszigetelő burkolattól félig elfojtott, éles üvöltésével, s a gyűrűs emulziós csövön át süvített, hörgött a levegő.
Márton szeme mohó kíváncsisággal követte az éles csigakerekek előrehaladását; mellette két meztelen felsőtestű férfi és egy nő figyelt. Időnként hol az egyik, hol a másik biztos, jól begyakorolt mozdulattal meghúzott egy fogantyút, igazított a szabályozó emeltyűn.
Athanagorász első szempillantásra felismerte a leletet. A szerszámok acélfogai belevájtak a tömör lerakódmányba, amelyik, a már szabaddá tett fal vastagságáról ítélve, nagyméretű hipostallum bejáratát torlaszolta el. A munkásosztag rendkívül ügyesen haladt előre az ajtókeret mentén, s helyenként már előbukkant a fal, amelyet csupán néhány milliméter vastagságú megkeményedett iszapréteg borított. Ahogy a kő újból lélegzeni kezdett, tömör, szabálytalan alakú földdarabok szakadoztak le róla.
Athanagorász a nyálát is alig bírta lenyelni; meghúzta a kapcsolót, s a gép, az elhallgató sziréna szelídülő búgásával, lassan megállt. A két férfi és a nő megfordult. Észrevették a régészt, s közelebb léptek hozzá. A tárna végére gazdag csend telepedett.
– Megtalálták – mondta Athanagorász.
Az emberek feléje nyújtották a kezüket. A régész megszorította mindegyikét, s magához vonta a fiatal nőt.
– Boldog vagy, Rézike?
A nő nem válaszolt, csak elmosolyodott. Fekete szeme, fekete haja volt s furcsa, sötétokker bőre. Majdnem ibolyaszínű mellbimbói hegyesen ágaskodtak a két sima, kemény gömbön.
– Befejeztük – válaszolta. – Mégiscsak megtaláltuk.
– Most már mind a hárman felmehettek – mondta Athanagorász, és megcirógatta a lány mezítelen, meleg hátát.
– Szó sem lehet róla – mondta a jobb oldalon álló férfi.
– Miért, Bertil? – kérdezte a régész. – A testvéred biztosan örülne, ha felmehetne.
– Dehogyis – mondta Brice. – Inkább tovább fúrunk.
– Semmi egyebet nem találtatok? – érdeklődött Szalonnás.
– De, ott a sarokban – mondta Rézike. – Edényeket, lámpákat meg egy permagot.
– Majd később megnézzük – mondta Athanagorász. – Te gyere velem – tette hozzá, Rézikéhez fordulva.
– Jó, most az egyszer szívesen – mondta.
– A testvéreidnek nincs igazuk. Jót tenne nekik is, ha egy kis levegőt szippantanának.
– Jön ide elég levegő – válaszolta Bertil. – Meg aztán szeretnénk már látni.
Keze végigfutott a gépen. A kapcsolót kereste. Benyomta a fekete gombot. A masina szelídet nyögött, a bizonytalan zaj felerősödött, s ahogy magassága emelkedett, egyre erősebb is lett.
– Aztán meg ne szakadjatok ám a munkában! – kiáltotta oda Athanagorász a fülsiketítő lárma felett.
Az acélfogak megint belemartak a földbe. Nehéz por szállt fel, de az elszívó azonnal elszippantotta.
Brice és Bertil mosolyogva csóválta a fejét.
– Jól dolgozik – mondta Brice.
– A viszontlátásra – vetette oda nekik még a régész.
Fél fordulatot csinált, és elindult. Rézike karját Athanagorászéba fűzte, és követte. Könnyed, erőteljes léptekkel járt; útközben narancsszínű bőre meg-megcsillant a villanylámpák fényében. Szalonnás Márton mögötte haladt, s a fiatal nő szép vonalú csípőjének látványa, különös erkölcsei ellenére is, lénye legbelsejéig felkavarta.
Csendben mentek a kör alakú kis térig, ahol összetalálkoztak a tárnák. Rézike itt eleresztette Athanagorász karját, odasietett a sziklafalba vágott fülkéhez, és néhány ruhadarabot húzott elő belőle. Kibújt kurta munkaszoknyájából, selyem ingblúzt és fehér sortot öltött. Athanagorász és Márton elfordult. Az első tisztelettudásból, a második azért, mert még gondolatban sem akarta megcsalni Dupont-t. Rézike ugyanis semmit sem rejtett szoknyácskája alá. Tény, hogy nem is volt szüksége rá.
Amint elkészült, ismét sietve folytatták útjukat, de most alulról fölfelé bújtak be az aknába, elöl Márton, hátul Athanagorász.
Odafenn Rézike jót nyújtózkodott. A vékony selymen átsejlettek teste sötétebb zugai olyannyira, hogy Athanagorász megkérte Mártont, irányítsa máshová villanylámpája fénykévéjét.
– Szép idő van... – suttogta a leány. – Idekinn minden olyan nyugalmas.
A távolból egymáshoz ütődő fémtárgyak csörömpölése hallatszott. Visszhangja lassan halt el a homokbuckákon.
– Mi volt ez? – kérdezte Rézike.
– Nagy újság van – mondta Athanagorász. – Egy csomó új ember érkezett. Vasutat építenek.
Közeledtek a sátorhoz.
– Mifélék? – érdeklődött Rézike.
– Van közöttük két férfi – mondta a régész. – Két férfi meg egy asszony meg munkások, gyerekek és Amadis Dudu.
– Az kicsoda?
– Egy mocskos buzi – mondta Athanagorász.
Elharapta a szót. Megfeledkezett Márton jelenlétéről. De Márton már messze járt, Dupont-hoz ment a konyhába. Athanagorász fellélegzett.
– Nem szeretem bosszantani Mártont, ugye érted – magyarázkodott.
– És a két férfi?
– Az egyik nagyon jóképű – mondta Athanagorász. – A másik, azt szereti a nő. Az egyik viszont szereti a nőt. Angelnak hívják. Szép ember.
– Szép ember... – visszhangozta Rézike.
– Az... – mondta a régész. – De ez az Amadis...
Összerázkódott.
– Gyere, igyunk valamit. Biztosan fázol.
– Nagyon jól érzem magamat... – suttogta Rézike – Angel... milyen furcsa név.
– Bizony – mondta a régész. – Mindnek olyan fura neve van.
A gázlámpa teljes fénnyel világított az asztalon, a sátor melegen, vendégszeretőn tárta ki előttük bejáratát.
– Menj be – mondta a régész Rézikének, s maga elé engedte.
Rézike belépett.
– Dicsértessék az Úr neve – köszöntötte őket a tisztelendő. Mikor meglátta őket, felállt az asztal mellől.

X.

– Hány ágyúgolyó kell ahhoz, hogy szétlőjék Lyon városát? – kérdezte a tisztelendő úr a Rézike után belépő régésztől, lélegzetvételt sem engedve neki.
– Tizenegy! – vágta rá Athanagorász.
– Az ördögbe is, az sok. Mondjon hármat.
– Három – mondta Athanagorász.
A tisztelendő úr felkapta rózsafüzérét, és egymás után háromszor sebesen végighadarta. Aztán leeresztette. Rézike közben letelepedett Atha ágyára, aki döbbenten bámult vendégére.
– Mit keres a sátramban?
– Most érkeztem – magyarázta a tisztelendő. – Szoktak játszani hol a tetű, komámasszonyt?
– Remek! – lelkendezett Rézike, s tapsikolt hozzá. – Játszszunk hol a tetű, komámasszonyt!
– Nem lenne szabad magához szólnom – mondta a tisztelendő –, mert maga egy szemérmetlen perszóna, de csuda klassz mellei vannak.
– Kösz – nyugtázta a bókot Rézike. – Tudom.
– Claude Léont keresem – mondta a tisztelendő. – Körülbelül két héttel ezelőtt kellett ideérkeznie. Én vagyok az egyházmegyei remete szakfelügyelő. Tessék az igazolványom. Ebben az országban sok a remete, de meglehetősen messze innen. Claude Léonnak viszont itt kell lennie valahol a közelben.
– Nem láttam – mondta Athanagorász.
– Remélem is – válaszolt a tisztelendő úr. – A szabályzat értelmében a remete nem hagyhatja el remetelakát. Kivételt csupán az az eset képez, midőn erre kifejezetten felhatalmazza a felelős egyházmegyei remete szakfelügyelő külön diszpenzációja.
Meghajolt.
– Az én vagyok – közölte újból. – Egy, kettő, három, te leszel a párom...
– Négy, öt, hat, megérett a zab... – egészítette ki Rézike.
Mert még emlékezett a katekizmusra.
– Köszönöm – nyugtázta a tisztelendő. – Szóval, ott tartottunk, hogy Claude Léon valószínűleg a közelben van. Óhajt velem jönni, és segíteni megkeresni?
– Indulás előtt harapnunk kellene valamit – mondta Athanagorász. – Rézike, te még nem ettél semmit. Nem okos dolog.
– Szívesen elfogadnék egy szendvicset – mondta a leány.
– Iszik velem egy Cointreau-t, tisztelendő atyám?
– Cointreau-t pediglen magadhoz ne vegyél – mondá a tisztelendő. – Fogadalmam tiltja élvezetét. Épp ezért, ha nincs kifogása ellene, jogszabály-hatálytalanítási intézvényt írok magamnak.
– Kérem, kérem – egyezett bele Athanagorász. – Addig megkeresem Dupont-t. Óhajt papírt és töltőtollat?
– Van velem nyomtatott formuláré – mondta a tisztelendő. – Egész tömbbel. Ily módon mindig tudom, hányadán állok vele.
Athanagorász kilépett a sátorból, és balra fordult. Dupont konyhája a sátor közvetlen szomszédságában állt. Kopogtatás nélkül kinyitotta az ajtaját, és felkattintotta öngyújtóját. A pislákoló fénynél felismerte Dupont ágyát s benne Szalonnást, álomba szenderülten. Két orcáján megszáradt könnyek nyoma látszott, s ahogy mondani szokás, fájdalmas zokogás rázta a mellét... Athanagorász fölébe hajolt.
– Hol van Dupont? – kérdezte.
Márton felébredt, és sírva fakadt. Félálomban csak homályosan hallotta Atha kérdését.
– Elment – mondta. – Nem találtam itt.
– Hah! – mondta a régész. – És nem is tudja, hova ment?
– Biztosan ahhoz a ringyó Amadishoz – zokogott Szalonnás. – De megfizettetem ezzel a ribanccal.
– Ugyan, Szalonnás – feddette Athanagorász –, végeredményben nincs összeházasodva Dupont-nal...
– De igen – mondta kurtán Szalonnás.
Már nem sírt.
– Mikor ideérkeztünk – folytatta –, összetörtünk együtt egy vázát, ahogyan a Párizsi Notre-Dame-ban csinálják. Tizenegy darabra tört. Ezek szerint még hat évig házasok vagyunk.
– Először is – mondta a régész –, nem helyes, hogy maga a Párizsi Notre-Dame-ot olvassa; másodszor, ez akkor házasság, ha akarom. Továbbá, ostobaság, hogy én itt a maga jeremiádjait hallgatom. Büntetésből le fogja nekem másolni ennek a könyvnek az első fejezetét, bal kézzel, jobbról balra. Ezek után árulja el, hogy hol van a Cointreau?
– A pohárszékben – mondta Szalonnás megnyugodva.
– No, akkor aludjon tovább – mondta Athanagorász.
Odament az ágyhoz, gondosan betakarta Mártont, beleturkált a hajába.
– Lehet, hogy csak bevásárolni ment.
Szalonnás szipogott, nem válaszolt. De egy kissé mintha megnyugodott volna.
A régész kinyitotta a pohárszéket, és minden nehézség nélkül megtalálta a Cointreau-s üveget egy paradicsomos sáskabefőtt szomszédságában. Kivett három kecses formájú kis poharat, amelyeket néhány hete talált egy eredményes ásatás során, s amelyekről azt állapította meg, hogy néhány ezer évvel ezelőtt Nefur-Káljon királynő használta őket szemöblítéshez. Az egészet választékos ízléssel rendezte el egy tálcán. Aztán készített még egy nagy szendvicset Rézikének, odatette a többi mellé, s tálcástul visszatért a sátorba.
A tisztelendő úr Rézike ágyának a szélén ült, és nem lankadó figyelemmel kukucskált a leányzó kigombolt ingblúzába.
– Ez az ifjú hölgy rendkívül érdekes teremtés – mondta Athanagorásznak, midőn megpillantotta.
– Igen – mondta a régész –, és speciel miért?
– Istenkém – válaszolta a tisztelendő –, tulajdonképpen nem is tudnám megmondnai, speciel miért. Talán inkább egészben az, bár a különböző alkotórészek úgyszintén bizonnyal.
– Nem feledkezett meg kiállítani magának egy jogszabály-hatálytalanítási intézvényt erre a vizsgálatra? – kérdezte Atha.
– Állandó belépőm van – nyugtatta meg a tisztelendő. – Az én hivatásomban ez nélkülözhetetlen.
Rézike fesztelenül kacagott. Nem gombolta be újra az ingét. Athanagorász nem bírta megállni, hogy el ne mosolyodjék. Letette a tálcát az asztalra, s a szendvicset odanyújtotta Rézikének.
– Ej, de aprók ezek a poharak!... – kiáltott fel a tisztelendő. – Sajnálnivaló, hogy ezért rontottam el jegyzettömböm egyik lapját. Tamquam adeo fluctuat nec mergitur.
– Et cum spiritu tuo – felelt rá Rézike.
– Itt a pertli, dugd be, húzd ki... – zengte kórusban Athanagorász és a tisztelendő.
– Senkiházi becsületszavamra! – kiáltott fel ez utóbbi, szinte abban a pillanatban – kellemes dolog az ilyen vallásos emberekkel való együttlét.
– Foglalkozásunk hozza magával – magyarázta Athanagorász –, hogy ismerjük a katekizmust. Bár egyébként inkább istentagadók vagyunk.
– Közlése megnyugtat – mondta Petitjean –, mert kezdtem magamat illékony bűn állapotában érezni. De már elmúlt. Lássuk, fejbe száll-e rögtön a Cointreau, mihelyt felhajtja az ember.
Athanagorász kihúzta az üveg dugóját, és teletöltötte a poharakat. A tisztelendő úr felállt, és felragadott egyet. Szemügyre vette, megszagolta és felhajtotta.
– Hrr – mondta.
Újból odanyújtotta poharát.
– Milyennek találja? – kérdezte tőle Athanagorász, miközben töltött.
A tisztelendő kiitta a második poharat is, és elgondolkozott.
– Gyalázatosnak – jelentette ki. – Petróleumszaga van.
– Akkor biztosan összetévesztettem az üvegeket – mondta a régész. – Egyformák.
– Sose mentegetőzzék, barátom – válaszolta a tisztelendő –, azért tűrhetős.
– Jófajta petróleum – hagyta rá a régész.
– Nincs ellene kifogása, ha kimegyek és kiokádom? – kérdezte Petitjean.
– Kérem, kérem... Addig megyek, és megkeresem a jó üveget.
– Siessen – mondta a tisztelendő. – A borzasztó csak az, hogy most megint keresztülmegy a számon. De sebaj, majd behunyom a szememet.
S kint termett, mint a forgószél. Rézike hanyatt vetette magát az ágyon, kezét összekulcsolta a feje alatt, és kacagott. Fekete szeme és egészséges fogai reptükben kapták el a fénysugarakat. Athanagorász még habozott, de mikor meghallotta Petitjean csuklását, az ő pergamenszerű arca is felderült.
– Rokonszenves fickó – állapította meg.
– Félkegyelmű – vélekedett Rézike. – Először is, hogy lehet valaki pap. De meg kell adni, mulatságos, meg a keze is ügyes.
– Annál jobb neked – mondta a régész. – Na, megyek a Cointreau-ért. De mégis várj vele, előbb ismerd meg Angelt is.
– Természetesen – válaszolta Rézike.
A tisztelendő úr ismét megjelent.
– Szabad? – kérdezte.
– Hogyne – mondta Athanagorász, s félreállt, hogy beeressze, aztán ő ment ki, kezében a petróleumosüveggel.
A tisztelendő úr belépett, és helyet foglalt egy vászonszéken.
– Nem ülök maga mellé – magyarázta –, mert okádékszagom van. Telehánytam elegáns csatos cipőmet. Micsoda szégyen! Hány esztendős?
– Húsz – válaszolt Rézike.
– Az sok – mondta a tisztelendő. – Mondjon hármat.
– Három.
Petitjean újfent ledarált három rózsafüzért, de oly sebesen, hogy egy borsóhántoló gép se csinálta volna különben. Athanagorász éppen abban a pillanatban toppant be, mikor a végére ért.
– Na! – rikkantott a tisztelendő. – Bár a bendőm csupa zűr most, felhörpintem ezt az ürmöst!
– Juj, ez fájt! – mondta Rézike.
– Bocsásson meg – védekezett a tisztelendő –, de az ember nem lehet egyfolytában szellemes, főleg, ha közben valósággal kifordul a bendője.
– Az igaz – mondta Rézike.
– Helyes megállapítás – csatlakozott véleményéhez Athanagorász is.
– Akkor hát igyunk – így a tisztelendő. – S utána megyek, és megkeresem Claude Léont.
– Elkísérhetjük? – érdeklődött a régész.
– Igen, de... – kérdezte a tisztelendő – nem akarnak aludni ma éjjel?
– Mi ritkán alszunk – magyarázta Athanagorász. – Az alvás rettentő sok időt elrabol az embertől.
– Az már igaz – mondta a tisztelendő. – Nem is tudom, miért kérdeztem, mert én sem alszom soha. Valószínűleg bosszús vagyok, mert azt hittem, hogy csak én vagyok így.
Töprengett.
– Tényleg bosszús vagyok. No, végre is, ezt még el lehet viselni. Hoci azzal a Cointreau-val!
– Tessék – mondta Athanagorász.
– Ó – mondta a tisztelendő, miközben poharát a gázlámpa fényénél vizsgálgatta –, ez kitűnő.
Megkóstolta.
– Ez legalább jóféle. Sajnos, a petróleum után egy kicsit azért lóhúgyíze van.
Kiitta a maradékot, és undorral elfintorította magát.
– Undorító – szögezte le véleményét. – De legalább megtanulom belőle, hogy ne írjak alá csak úgy mindenre, hűbelebalázs módjára, jogszabály-hatálytalanítási intézvényeket.
– Mért, hát mégsem jó? – kérdezte csodálkozva Athanagorász.
– Dehogyisnem jó, persze hogy jó – mondta Petitjean –, de a csudába is, azonnal fölszalad negyvenhárom fokra, aztán már abba is hagyja. Hol van ez egy kilencvenöt fokos sebvíztől, vagy a jó, tiszta alkoholtól! Mikor a leprakórházban voltam, misebornak kizárólag azt használtam. Az volt csak a mise! Úgy pergett, mint a géppuskaropogás!
– Mért nem maradt ott? – kérdezte Rézike.
– Mert kirúgtak – mondta a tisztelendő. – Kineveztek remeteügyi főfelügyelőnek. Ne hívjanak Petitjeannak, ha ez nem félreállítás!
– De így legalább utazhat – mondta Athanagorász.
– Igen – válaszolta a tisztelendő. – Meg is vagyok elégedve. Gyerünk, keressük meg Claude Léont.
– Gyerünk – helyeselt Athanagorász.
Rézike felállt. A régész a gázlámpa felé nyúlt kezével, és egy kicsikét ellapította, hogy átállítsa éjjeli világításra, azután mind a hárman kiléptek a homályba borult sátorból.

XI.

– Már jó ideje megyünk – állapította meg Athanagorász.
– Á, igen – mondta Petitjean. – Nem is számoltam. Elmerültem az Isten nagyságáról és a sivatagban járó ember kicsinységéről való, egyébként már klasszikus elmélkedésben.
– Hát igen – jegyezte meg Rézike –, nem valami nagyon új.
– Általában – fejtegette Petitjean – én másként színezem gondolataimat, mint kartársaim, ami elmélkedéseimnek bájt s egyúttal roppant egyéni színezetet kölcsönöz. A jelenlegibe például egy biciklit vittem bele.
– Szeretném tudni, hogyan csinálta? – kérdezte Athanagorász.
– Na persze – mondta Petitjean. – Kezdetben és is szerettem volna tudni, de most már játszva végzem az ilyen teljesítményt. Szóval, elég, hogy biciklire gondoljak, és hopp, már ott terem.
– Így elmagyarázva rendkívül egyszerűnek látszik – mondta Athanagorász.
– Igen – válaszolta a tisztelendő –, de azért jó vele vigyázni. Mi az ott előttünk?
– Nem látok semmit – mondta Athanagorász, tágra nyitva a szemét.
– Egy ember – mondta Rézike.
– Ó – örvendezett Petitjean. – Talán éppen Léon.
– Nem hiszem – mondta Athanagorász. - Reggel még semmi sem volt itt.
Imigyen vitatkozva egyre közelebb érkeztek a mondott dologhoz. De nem valami gyorsan, mert a mondott dolog velük egy irányban mozdult el.
– Hé! Hahó!... – rikkantott Athanagorász.
– Hahó!... – válaszolt rá Angel hangja.
A mondott dolog megállt. Angel volt. Néhány pillanat múlva már mellette voltak.
– Jó napot – mondta Athanagorász. – Bemutatom Rézikét és Petitjean tisztelendő urat.
– Jó napot kívánok – mondta Angel.
Sorra megszorította mindenkinek a kezét.
– Sétálunk? Sétálunk? – kérdezte Petitjean. – Minden bizonnyal elmélkedik.
– Dehogyis – válaszolta Angel. – Csak úgy elmentem.
– Hová? – kérdezte a régész.
– Máshová – világosította fel Angel. – Olyan zajt csapnak a szállodában.
– Kicsodák? – érdeklődött a tisztelendő. – Tetszik tudni, én vagyok a megtestesült kíváncsiság.
– Ó, elárulhatom – mondta Angel. – Nincs benne semmi titok. Rochelle és Anna.
– Ha! – kiáltott fel a tisztelendő – talán éppen...
– Igen, és Rochelle csak sikoltozva tud – mondta Angel. – S ez nekem olyan borzasztó. A mellettük levő szobában vagyok megszállva. Képtelen voltam ott maradni.
Rézike odalépett Angelhoz; karját a nyaka köré fonta, és megcsókolta.
– Jöjjön – suttogta. – Jöjjön velünk, Claude Léont keressük. Nem is képzeli, milyen muris fej a tisztelendő úr.
A sárga tintával leöntött éjszakát fényes, fonalszerű fénypamacsok árnyalták, amelyek különböző szögek alatt érkeztek a csillagokról. Angel kutató tekintettel vizsgálgatta a fiatal nő arcát.
– Maga milyen kedves – mondta neki.
Petitjean tisztelendő úr és Athanagorász előttük ment.
– Dehogyis – válaszolta Rézike. – Egyáltalán nem vagyok valami különösen kedves. Szeretné látni, milyen vagyok?
– Szeretném – vallotta meg Angel.
– Akkor gyújtsa meg az öngyújtóját.
– Nincs öngyújtóm.
– Akkor tapintson ide – mondta, s egy kicsikét elhúzódott tőle.
Angel a kezét rátette egyenes vállára, és kezdett felfelé tapogatózni. Ujjai végigsétáltak Rézike arcán, lehunyt szemén, szertekószáltak fekete hajában.
– Valami furcsa illata van – mondta.
– Milyen illat?
– Sivatagi.
Leeresztette a karját.
– De hiszen még csak az arcomat ismeri... – tiltakozott Rézike az elsietett mozdulat ellen.
Angel nem szólt egy kukkot sem, sőt nem is mozdult. A lány közelebb húzódott hozzá, mezítelen karját ismét a nyaka köré fonta. Fülébe suttogott, arcát a fiúéhoz szorította.
– Maga sírt!
– Igen – mondta halkan Angel.
Mozdulatlan maradt.
– Nem kell sírni egy lányért. A lányok nem érdemlik meg.
– Nem miatta sírok – mondta Angel. – Hanem azért, ami volt és ami lesz belőle.
Mintha nehéz álmosság szállt volna el belőle, keze átfogta a lány derekát.
– Milyen kedves maga – mondta ismét. – Menjünk, érjük utol őket.
Rézike kibontakozott öleléséből, és megfogta a kezét. Együtt szaladtak a homokbuckákon. A sötétben meg-megbotlottak, s a lány bugyborékolva kacagott.
Petitjean tisztelendő úr éppen azt magyarázta el Athanagorásznak, hogyan nevezték ki remetének Claude Léont.
– Hiszen érti, ugye, ez a fiú nem érdemelte meg, hogy börtönben maradjon.
– Persze, természetesen – mondta Athanagorász.
– Ugye – mondta Petitjean. – Azt érdemelte volna, hogy lenyisszantsák a fejét. De hát az érseknek messze ér a karja.
– Annál jobb Léonnak.
– Figyelembe veendő, hogy ez sem sokat változtat a dolgon. Remetének lenni, persze, az is megteszi, ha úgy vesszük. Végeredményben néhány esztendei nyugalmat biztosít neki.
– Hogyhogy? Csak néhány esztendeit? – kérdezte Rézike, aki még elcsípte a mondat végét.
– Úgy, hogy három- vagy négyévi remetéskedés után rendszerint megbolondul az illető – magyarázta a tisztelendő. – Ilyenkor aztán se lát, se hall, csak elindul vaktában, és az első lányt, akivel találkozik, megöli, hogy megerőszakolhassa.
– Mindig? – csodálkozott Angel.
– Mindig – erősítette meg Petitjean. – Mindössze egyetlen példát szoktak idézni, amelyik kivételt képez e szabály alól.
– És az ki volt? – kérdezte a régész.
– Egy nagyon rendes alak – mondta Petitjean. – Valóságos szent. Hosszú történet, bár állatian épületes.
– Mesélje el... – kérlelte Rézike rábeszélőn és könyörögve.
– Nem lehet – mondta a tisztelendő. – Lehetetlen. Túlságosan hosszú. Ezért a végén kezdem. Szóval, vaktában nekivágott a világnak, és az első lány, aki az útjába akadt...
– Hagyja abba – szólt közbe Athanagorász. – Iszonyatos!...
– Megölte – folytatta rendületlenül Petitjean. – A lány tudniillik eszelős volt.
– Ó – sóhajtott Rézike –, de hiszen ez szörnyű! Szegény fiú. Hogy hívták?
– Petitjeannak – mondta a tisztelendő. – Jaj, mit mondok! Bocsánatot kérek. Máson járt az eszem. Leverrier-nek hívták.
– Egészen rendkívüli – jegyezte meg Angel. – Én ismertem egy Leverrier-t, vele azonban egyáltalán nem történt ilyesmi.
– Akkor biztosan egy másik Leverrier lehetett – állapította meg a tisztelendő. – Vagy én hazudtam.
– Nyilván... – vélekedett Athanagorász.
– Nézzenek csak oda – mondta Rézike –, valami fénylik ott, nem?
– Úgy látszik, megérkeztünk – jelentette ki Petitjean. – Bocsássanak meg, de előbb egyedül kell odamennem. Maguk majd utánam jöhetnek. Így írja elő a regula.
– Most nincs itt senki, aki ellenőrizhetné – mondta Angel. – Együtt mehetnénk magával.
– És a lelkiismeretem, az kutya? – méltatlankodott Petitjean. – Pimpanicaille, uram, a lepkék királya...
– Labdázott, elesett, eltörött az állya!... – harsogták egyszerre, kórusban, mind a hárman.
– Nagyon jó – mondta Petitjean –, csak a helyesírással van egy kis baj. De ha maguk is olyan jól ismerik a szertartástant, mint én, akkor mind a hárman velem jöhetnek. A magam részéről ezt így jobban is szeretem, mert egyedül csak mérgelődöm.
Nagyot ugrott, s guggoló helyzetben, a tengelye körül megfordulva huppant le. Csuhája szétterült körülötte, s olyan volt, mint egy fekete virág, alig-alig lehetett megkülönböztetni a homoktól.
– Ez is beletartozik a szertartásba? – érdeklődött a régész.
– Dehogyis! – tiltakozott a tisztelendő úr. – Ez a nagymamám trükkje volt, amikor a strandon úgy akart pisilni, hogy senki se vegye észre. Egy vallomással tartozom önöknek: jelenleg nincs rajtam az alsónadrágom. Leapostoltam. Túlságosan meleg van. Diszpenzációt kaptam.
– Nehéz lehet ez a sok diszpenzáció – jegyezte meg Athanagorász.
– Mikrofilmre vetettem őket – mondta Petitjean –, egy kis vékony tekercsen elfér az egész.
Azzal felállt.
– Gyerünk!
Claude Léon egy kis csinosan berendezett, fehér fakunyhóban lakott. A fő helyiség sarkát kavicságy foglalta el. Más bútor nem is volt benne.
Az ajtón át be lehetett menni a konyhába. Az üvegablakon keresztül megpillantották Claude-ot; ágya előtt térdelt, arcát a tenyerébe temetve elmélkedett. A tisztelendő belépett.
– Kukukk! – dicsértessékelt.
A remete felkapta a fejét.
– De hiszen még nincs itt az ideje – mondta. – Még csak ötvenig számoltam.
– Hunyócskáznak, fiam? – kérdezte Petitjean.
– Igen, atyám – mondta Claude Léon. – Levendulával.
– Ó! – örvendezett a tisztelendő. – Mi is játszhatunk magukkal?
– Hogyne – válaszolta Claude.
Azzal felállt.
– Mindjárt megkeresem Levendulát, és megmondom neki. Nagyon fog neki örülni.
Kiment a konyhába. Angel, Rézike és a régész is belépett a tisztelendő után.
– Hát nem imádkozik e célra előírt imákat, mikor remetével találkozik? – csodálkozott Rézike.
– Á, dehogyis – mondta a tisztelendő. – Most, amikor már ő is benne van a buliban?! Az ilyen izék be nem avatottaknak valók. Egyéb esetekben a rendes regulához alkalmazkodunk.
Léon egy elragadóan szép néger nővel tért vissza. Szilva arca, keskeny, egyenes vonalú orra, nagy, kék szeme és rendkívül dús, vörös haja volt. Fekete melltartóba volt öltözve.
– Ő a Levendula – magyarázta Claude Léon. – Dicsértessék! – mondta, mikor megpillantotta a másik három látogatót is. – Hogy tetszenek lenni?
– Az én nevem Athanagorász – mutatkozott be a régész. – Ez itt Angel, ez meg Rézike.
– Szoktak hunyócskázni?
– Beszéljünk komolyan, gyermekem – szólt közbe a tisztelendő. – El kell végeznem a főfelügyeletet. Jelentésem elkészítése megkívánja, hogy néhány kérdést intézzek magához.
– Addig mi kimegyünk – javasolta Athanagorász.
– Ugyan, dehogyis mennek – tiltakozott Petitjean. – Öt perc az egész.
– Foglaljanak helyet – mondta Levendula. – Maguk meg jöjjenek ki a konyhába, hagyjuk őket dolgozni.
Bőre pontosan olyan színű volt, mint Rézike haja, és viceversa. Angel megpróbálta elképzelni a keveréket, de beleszédült.
– Maga ezt készakarva csinálta – mondta Rézikének.
– Ugyan, mit képzel – válaszolta Rézike. – Nem is ismertem.
– Biztosítom – erősítette Levendula is –, hogy tiszta véletlen.
Kimentek a konyhába. A tisztelendő egyedül maradt Léonnal.
– Nos? – kérdezte Petitjean.
– Semmi jelentenivalóm sincsen – mondta Léon.
– Jó érzi magát itt?
– Megjárja.
– Hol tart a malaszttal?
– Hol jön, hol megy.
– Gondolatai?
– Setétek – mondta Léon. – De Levendula mellett ez megbocsátható. Setétek, ám nem szomorúak. Setétek és tüzesek.
– Ez a pokol színe – szörnyedt el a tisztelendő.
– Igen – hagyta rá Claude Léon –, de belül, belül bársonypiros!
– Igazán?
– A színigazat mondom.
– Huppajdé, huppajdá, fel a farkat, ugorj rá!
– Ámen – mondta rá a remete.
Petitjean tisztelendő úr elmélázott.
– Olybá tűnik számomra, mintha minden a legjobb rendjén menne – állapította meg. – Az az érzésem, hogy magából társaságképes remete válik. De akasszon ki egy táblát. Vasárnaponként látogatói érkeznek.
– Nagyon szívesen – mondta Claude Léon.
– Választott már magának valami hitbuzgalmi cselekedetet?
– Tessék?...
– Bizonnyal megmagyarázták magának – mondta a tisztelendő. – Oszlop tetején állni például, vagy napjában ötször megkorbácsolnia magát, szőrcsuhát viselni, napjában huszonnégy órát imádkozni s a többi, s a többi.
– Erről eddig nem volt szó – mondta Léon. – Nem találhatnék esetleg valami mást? Egyrészt, amiket mondott, nem látszanak nekem elég szentnek, másrészt már mindet csinálták.
– Óvakodjék, gyermekem, az eredetieskedéstől – mondta a tisztelendő.
– Igen, atyám – válaszolta a remete.
Egy kis időre gondolataiba süllyedt.
– De megizélhetném Levendulát, például... – javasolta.
Most a tisztelendőn volt a gondolatokba süllyedés sora.
– A magam részéről – gondolkozott hangosan – nem is látok benne semmi kivetnivalót. De gondolt-e rá, hogy mindig meg kell ám ismételnie, valahányszor látogatói lesznek?
– Kellemes feladat. – válaszolta Claude Léon.
– Na, akkor rendben van. Igazán bársonypiros?
– Igazán.
A tisztelendőn borzongás futott végig, s a nyakán felállt a szőr. Kezével végigsimította altestét.
– Ijesztő – mondta. – Nos, csupán ennyit akartam mondani. Majd küldetek magának egy pótkonzervszállítmányt a Remete Segély útján.
– Ó, van elég konzervünk – mondta Claude.
– De sokra lesz ám szüksége. Mert rengeteg látogatója lesz. Arrafelé vasutat építenek.
– A kutyafáját! – szisszent fel Claude Léon.
Sápadtnak látszott, bár határozottan el volt ragadtatva.
– Remélem, gyakran jönnek...
– Maga megrémít engem, ismétlem – mondta Petitjean. – Pedig én igazán nem vagyok begyulladós alak. Alis, kális, fiskális...
– Aki kakál, pisál is – mondta rá a kádenciát a remete.
– Akkor hát keressük meg a többieket – javasolta Petitjean. – Ami a választott hitbuzgalmi cselekményt illeti, abban természetesen megegyeztünk. Jelentésemet ebben az értelemben készítem el.
– Köszönöm – mondta Claude.

Átmenet

Nem férhet hozzá semmi kétség – Amadis Dudu szörnyű alak. Folyton mindenkit csak bosszant, úgyhogy még az is megeshet, hogy a történet közepén elrekkentjük, egyszerűen azért, mert rosszhiszemű, fölényes, pimasz és nagyképű. S ráadásul buzi. Egyébként minden szereplő a helyén van már, s ebből különféle bonyodalmak fognak adódni. Először is vasútépítés, ami komoly munkát jelent, tekintve, hogy megfeledkeztek a zúzott kőről. Pedig a bazaltzúzalék lényeges dolog, nem lehet apró, sárga csigaházakkal helyettesíteni, amit senki sem javasolt. Pillanatnyilag az történik tehát, hogy a sínpályát rászerelik a talpfákra, s aztán az egészet egyelőre a levegőben hagyják, majd csak akkor rakják alája a zúzott követ, amikor lesz. Természetesen így is lehet vasutat építeni. Mindazonáltal nem erre a zúzottkő-históriára gondoltam, mikor bejelentettem, hogy a sivatagi kavicsokról is szó fog esni. Ebben kétségkívül szerepet játszott egy bizonyos durva, jelképes, némiképp intellektuális ábrázolásmód is, ám magától értetődik, hogy egy ilyen sivatag atmoszférája huzamosabb idő elteltével meglehetősen nyomasztóvá válik, elsősorban a már említett, fekete sávos nap miatt. Végezetül jelzem, hogy közben újabb mellékszereplőnek kellett volna megérkeznie, Zsebes Alfrédnak, aki tisztában van vele, mi a repülőgépmodell. De most már késő. Ami Crucöt illeti, hajója elfog süllyedni, és mire elvergődik idáig, már mindennek vége lesz. Ezért majd csak a következő ÁTMENET-ben fogok róla szólni, esetleg ott sem.

Második tétel

I.

Hűvös, viharos volt az idő, a szél legkisebb nyoma nélkül. A zöld füvek, szokásukhoz híven, mereven álltak, s a nap fáradhatatlanul fehérítette acélos végüket. A májvirágok összeroskadtak, s félig becsukódtak; Joseph Barrizone leeresztette az összes redőnyöket; vendéglője felett reszketve szállt felfelé a levegő. Előtte felcsapott zászlóval állt a sárgafekete taxi. A teherautók elindultak zúzott kőért, a mérnökök szobájukban dolgoztak, miközben a munkások hozzáláttak, hogy egyenesre reszeljék a sínek végét, mert elfelejtették őket derékszögben elvágni; a levegő visszhangzott a vadonatúj reszelők dallamos sikongatásától. Angel az ablakból látta, amint Oliva és Didi elindul kéz a kézben, hogy barna kis kosarát teleszedje homoki csilisztával. Mellette, a rajztábláján, vidáman száradt a tus. A szomszéd helyiségben Anna végezte számításait, s egy kicsikével távolabb Amadis diktálta leveleit Rochelle-nek, míg a földszinti bárhelyiségben az a gyalázatos Arland nyakalta a szeszt, hogy utána visszamenjen a munkahelyre, és legorombítsa Marinót meg Carlót. Angel feje felett döngő léptekkel járkált Nyeletnyeli professzor, aki az egész padláshelyiséget mintakórháznak rendezte be. Senki nem léven beteg, a műtőasztalt modellezésre használta. Angel időnként hallotta, hogy örömében ugrándozik, néha kemény csattanással hangszilánkok vágódtak a plafonba, ilyenkor a professzor az orvostanhallgatót tolta le, akinek pityergése még sokáig visszhangzott az épületben.
Angel visszahajolt a rajztábla fölé. Ha Amadis Dudu adatai helyesek, nem lehet többé a legcsekélyebb kétsége sem. Megcsóválta a fejét, és letette kihúzótollát. Nyújtózkodott egyet, és fáradt léptekkel az ajtó felé indult.
– Szabad?
Ezt Angel mondta. Anna felkapta a fejét, és igennel válaszolt.
– Szia, öregem.
– Szervusz – felelte Angel. – Haladsz?
– Hogyne – mondta Anna. – Már majdnem kész az egész.
– Egy kellemetlen izére bukkantam.
– Na, ki vele!
– Ki kell sajátítani a Barrizonét.
– Vicc nélkül? – csodálkozott el Anna. – Biztos vagy benne?
– Egészen biztos. Kétszer is átszámoltam.
Anna megnézte a számításokat és a rajzot.
– Igazad van – mondta. – A pálya pontosan a vendégfogadó közepén fog áthaladni.
– Most mit csináljunk? – kérdezte Angel. – El kell téríteni.
– Amadis nem fog beleegyezni.
– Megkérdezzük tőle?
– Gyerünk – mondta Anna.
Feltápászkodott, és hatalmas teste alól kilökte a széket.
– De kellemetlen – mondta.
– Az bizony – hagyta rá Angel.
Anna ment elöl, Angel a nyomában, ő is zárta be az ajtót. Anna Amadis ajtajához ment, amely mögül írógépkattogástól kísért hangok hallatszottak. Kettőt kopogott.
– Tessék! – kiáltotta Amadis.
Az írógép elhallgatott. Anna és Angel belépett, Angel becsukta az ajtót.
– Már megint mi az? – kérdezte Amadis. – Nem szeretem, ha zavarnak.
– Valami nincs rendben – mondta Anna. – Az ön által szolgáltatott adatok szerint a pályatest ketté fogja szelni a vendégfogadót.
– Melyiket?
– Ezt, ahol vagyunk, a Barrizonét.
– Hát aztán? – vetette oda Amadis. – Mi jelentősége van ennek? Majd kisajátíttatjuk.
– Nem lehetne inkább mellette elvezetni?
– Maga beteg, kedves barátom – mondta Amadis. – Először is, kérdem én, mi szüksége volt Barrizonénak arra, hogy csak úgy idetelepedjék a sivatag kellős közepére, és még azt se kérdezze meg, nem lesz-e valakinek az útjában?
– Akkor még nem is volt – jegyezte meg Angel.
– De látja, hogy most mégis – mondta Amadis.
– Uraim, önök azért kapják a fizetésüket, hogy elvégezzék a számításokat, és elkészítsék a terveket. Végeztek vele?
– A munka folyamatban van – válaszolta Anna.
– Na, ha még nem kész, akkor fejezzék be. Az ügyben egyébként megkeresem az Igazgatósági Tanácsot, de már e pillanatban is kétségtelen, hogy az eleve elhatározott vonalhoz ragaszkodnunk kell.
Rochelle-hez fordult.
– Folytassuk, kisasszony.
Angel ránézett Rochelle-re. A lebocsátott redőny megszűrte fényben szelíd és szabályos volt az arca, szemében fáradtság ült. Rámosolygott Annára. A két fiatalember együtt hagyta el Amadis irodáját.
– Nos? – kérdezte Angel.
– Folytatjuk – mondta Anna vállat vonva. – Végeredményben mit izgat ez bennünket?
– Tulajdonképpen semmit – mormogta Angel.
Kedve lett volna visszamenni Amadishoz, megfojtani, és aztán megcsókolni Rochelle-t. A gorombán legyalult deszkákból készült folyosón enyhe nagymosásszag terjengett, s az eresztékekből sárga homok hullott. A folyosó végén, az ablak előtt, egy gyenge légvonat hatalmas májvirágot ringatott. Angel megint úgy érezte, hogy most ébred fel, mint akkor este, Claude Léonnál tett látogatása alkalmával.
– Nekem elegem van belőle – mondta. – Gyere, sétáljunk egyet.
– Hogy gondolod?
– Hagyd a fenébe a számításaidat. Szellőztessük ki a fejünket.
– Mégiscsak be kellene fejezni a munkát – mondta Anna.
– Majd utána befejezheted.
– Ki vagyok merülve.
– A te hibád.
Anna önelégülten mosolygott.
– Az én hibám, de mégse egészen. Ketten vagyunk a dologban.
– Nem kellett volna magaddal hoznod – mondta Angel.
– Hát... nem lennék olyan álmos, az biztos.
– Nem kutya kötelességed vele hálni mindennap.
– De Rochelle szereti ám – mondta Anna.
Angel habozva bökte ki:
– Szeretne ő akárkivel.
– Nem hinném – válaszolta Anna.
Elgondolkozott. Szavaiban nem volt semmi önhittség.
– Részemről jobb szeretném, ha fűvel-fával csinálná, és ha az nekem mindegy volna. De csak velem akar; és ráadásul még nekem se lenne mindegy.
– Mért nem veszed el?
– Hát – mondta Anna –, mert majd eljön az a pillanat is, amikor már mindegy lesz. Ezt várom.
– És ha mégse jön el?
– Megeshetnék, hogy nem jön el – mondta Anna –, ha ő volna életemben az első nő. De a dolgok rendje az, hogy ne így legyen. Az elsőt az ember nagyon szereti, s ez tart, mondjuk, két esztendeig. Aztán egyszer csak rádöbben, hogy már nem hat rá ugyanúgy.
– De miért? – kérdezte Angel. – Ha egyszer szereti az ember!
– Ez így van, hidd el nekem – mondta Anna. – Sajnos, így. Tovább is tarthat két évnél, de kevesebb ideig is, ha rossz volt a választás. Aztán rádöbben az ember, hogy egy másik hat rá ugyanúgy, mint az első. De a dolog most már csak egy évig tart. És így tovább, mindig lefelé. Tedd hozzá, hogy közben még mindig találkozhatsz az elsővel, szeretheted, le is fekhetsz vele, de az már nem a régi. Csak amolyan reflex.
– Ez az izé, amit mesélsz, nem érdekes – mondta Angel.
– Nem hinném, hogy én is ilyen vagyok.
– Nem tehetsz ellene semmit – mondta Anna. – Minden férfi ilyen. És tulajdonképpen az embernek nincs is szüksége nőre, speciel.
– Fizikailag talán nincs – mondta Angel.
– Nem – mondta Anna. – Nemcsak fizikailag. Intellektuálisan sem nélkülözhetetlen egyetlen nő sem. A nő mind makacs.
Angel nem válaszolt. Állva beszélgettek a folyosón, Anna irodája ajtófélfájának támaszkodott. Angel ránézett. Mélyebb lélegzetet vett, és megszólalt.
– És ezt te mondod, Anna!... Te beszélsz így?...
– Igen – mondta Anna –, mert én tudom.
– Ha Rochelle-t nekem adnák – mondta Angel –, és szeretne engem, soha nem volna szükségem más nő szerelmére.
– De igen, két, három vagy négy év múlva. És ha még akkor is ugyanúgy szeretne, te magad tennél róla, hogy megváltozzék.
– Miért?
– Hogy többé ne szeressen.
– Én nem vagyok olyan, mint te – mondta Angel.
– A nőknek nincsen képzelőerejük – mondta Anna –, azt hiszik, elegendők rá, hogy egy egész életet betöltsenek. Pedig annyi más dolog is van a világon!
– Nincsen igazad – mondta Angel. – Akkor is így beszéltem, mikor még nem ismertem Rochelle-t.
– Ettől a dolog mit sem változott. Attól, hogy ismered Rochelle-t, még nem szűnt meg igaznak lenni. Annyi minden van a világon. Ott van például ez a zöld és szúrós fű. Érintsd meg ezt a füvet, roppants össze ujjad között egy sárga csigaházat ezen a száraz, forró homokon, és nézd meg ezeket a fényes, barna magokat a száraz homokban, érezd őket az ujjaid között. Vagy nézd itt ezt a mezítelen, kék, hideg sínt, amelyik olyan élesen cseng, a kipufogócső végén elszálló gőzt vagy mit tudom én, hogy mit...
– És ezt te mondod, Anna!...
– Vagy ezt a napot, meg a fekete köreit... meg, ki tudja, mi van még mögötte... Vagy Nyeletnyeli professzor repülőgépeit, egy felhőt, vagy fúrj a föld alá, és találj mindenfélét. Vagy hallgass zenét...
Angel lehunyta a szemét.
– Engedd át nekem Rochelle-t – könyörgött. – Te nem szereted.
– Szeretem – mondta Anna. – De egyebet nem tehetek, azt sem, hogy más ne létezzen. Ha akarod, szívesen átengedem. De ő nem akar. Azt akarja, hogy folyton csak rá gondoljak, és hogy az ő függvényeként éljek.
– Tovább – mondta Angel. – Mondd el, mit akar.
– Azt akarja, hogy a világon minden egyéb halott legyen, minden elszáradjon. Azt akarja, hogy minden összeomoljon, és hogy csak mi ketten maradjunk. Azt akarja, hogy én foglaljam el Amadis Dudu helyét, s akkor az én titkárnőm lesz.
– De te tönkreteszed – suttogta Angel.
– Azt szeretnéd ugye, hogy te tedd tönkre?
– Én nem tenném tönkre – mondta Angel. – Nem érnék hozzá. Csak éppen annyit, hogy megcsókoljam, és mezítelen testét fehér vászonba takarjam.
– A nők nem ilyenek – mondta Anna. – Nem tudják, hogy más is van. Legalábbis nagyon kevésnek van róla tudomása. De ez nem az ő hibájuk. Nincs bennük bátorság. Nem veszik tudomásul, hogy mi a tennivaló.
– De hát mi a tennivaló?
– A földön járni – mondta Anna. – A földön járni, ezen a homokon, egy kis szélben, és üres fejjel; vagy menni, és mindent megnézni, és mindenfélét csinálni, kőházakat az embereknek, kocsikat adni nekik meg világítást, meg mindent, amit mindenki birtokolhat, hogy őnekik is meg legyen engedve, hogy semmit se csináljanak, csak itt legyenek a homokon, a napfényben, ne gondolkozzanak, és szerethessék a nőket.
– Hol akarod őket szeretni – mondta Angel –, hol meg nem.
– Én mindig akarom – válaszolta Anna –, de a többit is akarom vele.
– Ne tedd tönkre Rochelle-t – kérlelte Angel.
Remegő hangon könyörgött. Anna végigsimította a homlokát.
– Saját magát teszi tönkre – magyarázta. – Nem is lennél képes megakadályozni. Később, majd mikor otthagyom, már nagyon tönkre lesz menve, de ha szeret téged, akkor hamarosan újra összeszedi magát. Majdnem olyan lesz, mint korábban. De most kétszer olyan gyors lesz a romlási folyamat, te nem bírod majd elviselni.
– És akkor? – kérdezte Angel.
– Akkor nem tudom, hogy mit fogsz csinálni – válaszolta Anna. – De az idő haladtával geometriai haladvány szerint növekvő gyorsasággal megy végbe az elhervadása.
– Próbálj komisz lenni hozzá – mondta Angel.
Anna elnevette magát.
– Egyelőre még nem tudok, mert még szeretem, szeretek vele hálni.
– Hallgass – mondta Angel.
– Megyek, befejezem a számolást. Süsü vagy. Annyi szép lány van mindenfelé.
– Unom őket – mondta Angel. – Nagyon szenvedek.
Anna erős kezével megszorította a vállát.
– Eredj a csudába – mondta neki. – Menj, és szellőztesd ki egy kicsit a fejedet. Gondolj másra.
– Én szívesen sétáltam volna – mondta Angel –, de te nem akartál jönni. Folyton ezen jár az eszem. Rochelle annyira megváltozott.
– Ugyan, képzelődsz – mondta Anna. – Csak már egy kicsit otthonosabban mozog az ágyban.
Angel elfintorította a képét, és elment. Anna jót nevetett, kinyitotta az ajtót, és visszament az irodájába.

II.

Angel lába meg-megcsúszott a forró homokon, szandálja bőrszíjain apró szemek bújtak be, és érezte, hogyan siklanak át ujjai között. Még fülében csengtek Anna szavai és Anna hangja, de szeme már csak Rochelle szelíd és üde arcát, szemöldöke tiszta ívét és ragyogó száját látta, amint ott ül Amadis Dudu irodájában az írógép előtt.
Messze előtte az első fekete napsáv egyetlen ránc nélkül hullt alá, és sötét válaszvonalat húzott a talajon, szorosan, egyenesen és hajlíthatatlanul tapadt a homokbuckák kanyarulataihoz. Oly gyorsan ment, ahogy csak képes volt az omlékony terepen, felfelé haladtában minden lépésnél centimétereket csúszott vissza, nagy sebességgel ereszkedett le a kerek domboldalakon, fizikai örömet érzett abban a tudatban, hogy az övé az első lábnyom, amely e sárga homokösvényt kitapossa. Lassacskán csillapult szenvedése, alattomosan felszívta környezete szemcsés tisztasága, a sivatag mindent elnyelő jelenléte.
Az árnyékszegély egyre közeledett hozzá, szakadatlanul építve mezítelen, fakó falát, amely vonzóbb volt az igazi árnyéknál, hiszen nem is az volt, hanem inkább nem létező fény, tömör semmi, folytonossághiány, melynek zord pontosságát semmi sem zavarta.
Angelnak már csupán néhányat kellett lépnie, hogy elnyelje a feketeség. Ott állt a fal lábánál, és félve nyújtotta maga elé a karját. Keze feje eltűnt szeme elől, végigfutott rajta a másik zóna hidege. Habozás nélkül egész testével behatolt, s a sötét fátyol egy szempillantás alatt elfedte.
Lassan haladt előre. Fázott, a szíve sebesebben vert. Kotorászott a zsebében, míg végül megtalálta gyufásdobozát. Elsercentett egy szálat. Az volt az érzése, hogy ő maga lobban lángra, de a sötétség makulátlan maradt. Leejtette a gyufaszálat. Egy kicsikét meg volt rémülve, megdörzsölte a szemét. Aztán nagy üggyel-bajjal ismét odadörzsölte a kis foszforfejet a doboz érdes oldalához. Hallotta a fellobbanó gyufa sercenését. A dobozt visszadugta bal zsebébe, és tapogatva, csak úgy találomra, szabad mutatóujját odaérintette a vékony szálhoz. De azonnal vissza is rántotta, mert megégette. A második gyufaszálat is eldobta.
Óvatosan visszabotorkált, igyekezett megtalálni kiindulási pontját. Úgy érezte, visszaútja tovább tart, mint idejövetele tartott, s még mindig áthatolhatatlan sötétség vette körül. Másodszor is megállt. Vére sebesebben szaladt ereiben, keze jéghideg volt. Leült, le kellett csillapodnia; kezét a hóna alá dugta, hogy felmelegedjék.
Várt. Szívverése lassan csillapodott. Tagjaiban ott bizseregtek azok a mozdulatok, amelyeket az éjszakába lépése óta végzett. Higgadtan, sietség nélkül ismét megállapította helyzetét, majd határozott léptekkel elindult a napfény felé. Néhány másodperc múlva megcsapta a forró homok érintése, és a sivatag mozdulatlanul, sárgán lángolt hunyorgó szeme előtt. Nagy távolban észrevette a Barrizone-vendégfogadó lapos teteje felett reszkető levegőt.
Eltávolodott az árnyékfaltól, és lassan leült az ingatag homoktalajra. Szeme előtt homoki csiliszta mászott lustán egy hosszú és görbe fűszálon, szivárványszínben tündöklő nyállemezt húzva maga után. Kinyújtózkodott, mindegyik végtagjának megfelelő helyet ásott a homokban, s tökéletesen eleresztve izmait és agyát, nyugodtan és szomorúan lélegzett.

ÜLÉS

II.

1)

De Janpolent Farkas elnök megérkezvén, összeráncolta szemöldökét, mert az ajtónálló nem volt a helyén. Mindazonáltal továbbment, és belépett az ülésterembe. Ismét összeráncolta szemöldökét: az asztal körül senkit sem látott. Egymáshoz szorított mutató- és hüvelykujjával megfogta aranyórája csüngőjét, amely csüngő ugyane fémből készült lánc színe alatt materializálódott, és kihúzta zsebéből. Eléggé különös dolog: a kifogástalan szerkezet ugyanazt az időt mutatta, mint amely kevéssel előbb sietésre unszolta. Megmagyarázván magának ilyeténképp a különböző távolléteket – az ajtónállóét, valamint a tanácstagokét –, melyek bár együtt jelentkeztek, ezek szerint mégsem előre megbeszéltek, amint erre kezdetben gyanakodott volt, visszafutott limuzinjához, és utasította buzgó sofőrjét, hogy vigye el valahova, mert mégiscsak megengedhetetlen, hogy az Igazgató Tanács elnökét bárki elsőnek lássa megérkezni, hogyisne, a csudába!

2)

Az ajtónálló, fáradt vigyorba torzult szájjal, még idejében bújt elő az illemhelyről, hogy késedelem nélkül odasiessen a nagy szekrényhez, melyben a pornográf levelezőlapok tároltattak. Fáradt vigyorba torzult arccal, reszkető kézzel és átnedvesedett sliccel, lévén ma a napja. Még csepegett egy kicsikét, lehangolt és egyre fogyó erejő villanásokkal hasítva bele hátgerincének alsó felébe, és megmerevítve annyi ülve eltöltött évtől cserzett ülőizmait.

3)

A kiskutyának, amelyet Marion Agáta gázolt el – úgy vezetett, ahogy szokta, oda se nézve –, furcsa, zöld tüdeje volt, legalábbis így állapította meg a köztisztasági alkalmazott, miközben fürge seprőjével belökte a dögöt a csatornanyílásba. A csatornaszáj azonnal okádni kezdett, minek következtében néhány napra másfelé kellett terelni a közlekedést.

4)

Különféle változások után, amelyeket részben az emberek és a dolgok gonoszsága, részben pedig a valószínűség kérlelhetetlen törvénye idézett elő, a tanácsterem ajtaja előtt majdnem teljes számban összetalálkoztak az oda meghívottak, s nevezett helyiségbe be is vonultak, a polgárosult társadalomban dívó tenyérdörzsölgetések és nyálcseppfröcs kendezések után, amely szokásokat a katonai szellemben szervezett társadalom bizonyos esetekben kurta, messziről elordított indulatszóktól kísért halántékérintgetéssel és sarokcsattogtatással helyettesít, amiből következőleg, mindent tekintetbe véve, azt kellene hinnünk, hogy a katona higiénikus lény, ám e véleményt mégis kénytelenek vagyunk elvetni nevezett lény latrináinak láttán, bár ez alól is kivételt képeznek az amcsi hadfiak, akik sorban ürülnek, és kakakombáikat állandóan tiszta állapotban, fertőtlenítő illatárban tartják, ahogy az egyes országokban a propaganda esetében is tapasztalható, lévén, hogy ezekben az országokban az illetékeseknek ilyen eszközökkel meggyőzhető bennszülöttekkel van dolguk, ami különben világjelenség, feltéve, hogy az így kezelt propagandát nem vaktában kezelik, hanem figyelembe veszik a közvéleménykutató és irányító intézmények által feltárt kívánságokat, valamint ama népszavazások eredményeit is, amelyeket a szerencsés kormányok nem mulasztanak el sűrű időközökben megrendezni az általuk irányított néptörzsek még hangsúlyozottabb boldogságának érdekében.
Így tehát kezdetét vette az Igazgató Tanács ülése. Csak egy tag hiányzott, egyéb elfoglaltsága miatt, aki két nap múlva megjelent, hogy kimentse magát, de az ajtónálló nagyon szigorú volt hozzá.

5)

– Uraim, átadom a szót ügybuzgó titkárunknak.
– Uraim, mielőtt beszámolnék önöknek az első hetekben végzett munkálatok nyers eredményeiről, az előadó távollétében fel szeretném olvasni önöknek a szerencsére hozzám idejében eljuttatott exopotámiai jelentést, s egyúttal ez alkalomból tisztelettel kívánok adózni megfontolt elővigyázatosságának, hiszen, ugyebár, mindnyájan ki vagyunk téve váratlan akadályoztatásnak.
– Teljes mértékben egyetértek!
– Miről van szó?
– Nagyon jól tudhatja.
– Persze, persze, már emlékszem.
– Uraim, íme, az említett jelentés.
– Mindennemű akadályok és nehézségek ellenére, Amadis Dudu műszaki igazgatónk erőfeszítései és találékonysága eredményeképp, a helyszínre érkezett a szükséges anyag, s itt megjegyzem, hogy teljesen szükségtelen lenne külön hangsúlyoznom Dudu műszaki igazgató úr odaadását és áldozatkész ügybuzgalmát, valamint kitartását és szakmai talpraesettségét annál is inkább, minthogy az előtte tornyosuló óriási nehézségek, valamint a fizikai munkások, az elemek és általában a mérnökök alattomos aljassága és rosszindulata – itt kivételt kell tennem Arland művezetővel – következtében más, mint ő, szinte képtelen is lenne megvalósítani egy ilyen feladatot.
– Teljes mértékben egyetértek.
– A jelentés kitűnő.
– Nem értettem egészen. Miről is van szó?
– Hogyne értené, tudhatja jól!
– Ahá! Igen! Adja csak ide azokat a képeslapokat!
– Uraim, egyetlen körülmény merül csak fel, amelyre nem volt előre orvosság, amin nem lehetett változtatni, s ez az, hogy az eljövendő vasútpálya helyén, ráadásul pontosan a tengelyében, van egy Barrizone nevet viselő vendégfogadó, amelyet – így javasolja Dudu igazgató úr – ezek szerint ki kell sajátítani, majd részben lebontani, az erre legmegfelelőbb eszközökkel.
– Tudja maga, mi az a homoki csiliszta?
– Hű, ez a figura elképesztő!
– Véleményem szerint meg kell adnunk a hozzájárulást.
– Uraim, kézfelemeléses szavazást rendelek el.
– Felesleges.
– Mindenki tökéletesen egyetért.
– Úgy van, ki kell sajátítani a Barrizonét.
– Uraim, a Barrizone ezek szerint tehát ki lesz sajátítva. A részletekkel majd titkárunk fog foglalkozni. Tekintve, hogy közhasznú intézményről van szó, semmi kétség, hogy a formalitások rendkívül sommásak lesznek.
– Uraim, javasolom, hogy szavazzunk köszönetet a felolvasott jelentés készítőjének, aki nem más, mint Amadis Dudu, vállalatunk műszaki igazgatója.
– Uraim, azt hiszem, mindnyájan egyetértenek abban, hogy köszönő levelet intézzünk Duduhoz, amint azt kitűnő kartársunk, Marion javasolja.
– Uraim, a jelentés szerint Dudu beosztottjainak magatartása teljes mértékben elítélendő. Azt hiszem, okos dolog lenne húsz százalékkal csökkentenünk a fizetésüket.
– Az így realizált megtakarítást Dudu igazgató úr számlájára fizethetnők be, a kiszállási költségek címén számára folyósított összeg felemelése céljából.
– Uraim, Dudu minden bizonnyal visszautasítana bárminő emelést.
– Tökéletesen egyetértek.
– Meg aztán így takarékoskodhatunk is.
– Arland fizetését se emeljük fel?
– Tökéletesen felesleges lenne. Ezek az emberek lelkiismeretükben lelik fizetségüket.
– De a többiek fizetését azért természetesen csökkentjük.
– Uraim, mindeme határozataink abba a jegyzőkönyvbe is bevétetnek, amelyet titkárunk az ülés után fog elkészíteni. Van egyéb megjegyeznivalójuk a napirenden szereplő kérdéshez?
– Mi a véleménye erről a figuráról?
– Elképesztő! Szédületes!
– Uraim, az ülést berekesztem.

IV.

Rézike és Athanagorász kart karba öltve haladt a Barrizone-vendégfogadó felé vezető ösvényen. Brice-t és Bertilt a tárnában hagyták. A két testvér nem akarta otthagyni a néhány nappal azelőtt felfedezett hatalmas termet a végleges feltárás előtt. A gépek megállás nélkül fúrtak, s egymás után tárultak fel az újabb folyosók, termek. Oszlopokkal szegélyezett sugárutak kötötték őket össze egymással, és zsúfolásig tömve voltak értékes tárgyakkal, például hajtűkkel, szappan- és formálható bronzfibulákkal, fogadalmi szobrokkal – urnákkal és urnák nélkül – és rengeteg mindenféle edénnyel. Atha kalapácsa egy pillanatig sem pihent. De a régésznek egy kis pihenőre volt szüksége, meg arra is, hogy gondolatait egy kicsit másfelé terelje, s Rézike ezért kísérte el.
Felmásztak a kerek hátú dombokra, leereszkedtek a lejtőkön, s a nap aranypalástot borított rájuk. A bucka tetejéről, ahol álltak, már látni lehetett a vendégfogadó homlokzatát és piros virágait, s tekintetük végigpásztázta az épülő vasútvonalat. A roppant sín- és talpafarakások körül munkások sürögtek, Rézike ki tudta venni Didi és Oliva törékenyebb alakját is, akik a farakások tetején játszottak. Nem álltak meg, hanem betértek a vendégfogadó bárjába.
– Csáó, Pipa – mondta Athanagorász.
– Buon giorno – viszonozta Pippo... – Megborotválkozott signore ma reggel hatkor?
– Nem – válaszolta Athanagorász.
– Basta! Figlio di cane!... – kiáltott fel Pippo... – Nem szégyelli magát, főnök úr?
– Nem – mondta Athanagorász. – Na, hogy halad a munka?
– Kész nyomorúság – válaszolta Pippo. – Megőrül az ember, olyan nyomorultul megy. Hej, mikor én még csoportvezető vájár voltam Spában, azt látta volna!... De ezek itt!... Csupa porrrco!...
– Micsodák? – kérdezte Rézike.
– Porrrco! Sertések!
– Adj valamit innunk – mondta a régész.
– Mindjárt odamegyek, és lekenek nekik egy alaposat, elküldöm őket pekingába! – harciaskodott Pippo.
Fenyegetését megfelelő mimikával kísérte, ami abból állott, hogy hüvelykujját a tenyeréhez szorítva, jobb kezét előrenyújtotta.
Athanagorász elmosolyodott.
– Adj két gyomorkeserűt.
– Tessék, főnök úr – mondta Pippo.
– Mit csináltak magával? – érdeklődött Rézike.
– Mit! – tört ki Pippo. – Fel akarják robbantani a barakkomat. Vége! A kalyiba meghalt!
Nótára gyújtott:

Vilmos császár látta, hogy az
Olasz király cserbenhagyja,
Nagy sietve kancellárját
Bülouwot hozzászalasztja

– De szép kis dal – dicsérte a régész.

Legyen övé Trieszt, Trento,
Trentinó is, bátran vigye,
Hadd örüljön Viktório,
Nem kerül nekem semmibe.
Nem ám, csakhogy, Dio mio!
Más nótát fütyül magában Gabriele D'Annunzio.
Chi va piano va sano...

– Ezt már hallottam valahol – jegyezte meg a régész.

Chi va sano va lontano.
Chi va forte va alla morte
Evviva la libert´!

Rézike tapsikolt hozzá. Pippo kieresztette meglehetősen kicsorbult, maradék tenorját. A mennyezeten tompa ütések hangzottak.
– Ez meg mi? – érdeklődött a régész.
– Eh, az a másik porrrco! – mondta Pippo.
Mint mindig, arca egyszerre fejezett ki dühöt és derűt.
Folytatta:
– Amapolis Dudu. Nem szereti, ha énekelek.
– Amadis – helyesbítette Rézike.
– Amadis, Amapolis, Kamatyol is – törődik vele a fene!
– Mi baj van a vityillóddal? – érdeklődött Atha.
– Hát az Amapolis diplomáciai mesterkedései – magyarázta Pippo. – Ki akar sajtolni innen... A kurafi, folyton ilyen szavakat hallok tőle! Porrrco! Azt mondja, hogy eredetileg ez nem volt betervezve.
– Téged akar kisajátítani? – mondta Athanagorász.
– Ez az – helyeselt Pippo. – Ez a helyes kifejezés!
– Legalább nem kell többet dolgoznod – nyugtatgatta Atha.
– Mi a fészkes fenét csináljak azzal a sok idővel? – dohogott Pippo.
– Gyere, igyál velünk egy pohárral – biztatta Atha.
– Köszönöm, főnök úr.
– Talán a vasútépítést akadályozza a vendégfogadó? – kérdezte Rézike.
– Igen – válaszolta Pippo. – Azt a kurva vasútjukat. Csin, csin!
– Csin, csin! – mondta Rézike is.
Koccintottak, és mindhárman kiürítették a poharukat.
– Angel itt van? – érdeklődött Atha.
– Fenn van a szobájában, legalábbis azt hiszem – válaszolta Pippo. – Persze, nem biztos. Csak azt hiszem, hogy ott van. Még rajzol.
A pult mögött megnyomott egy csengőt.
– Ha még itt van, mindjárt lejön.
– Köszönöm – mondta a régész.
– Ez az Amapolis – állapította meg Pippo – egy piszkos porrrco.
Újra elkezdett dúdolni, s közben az üvegeket törölgette.
– Mivel tartozom? – kérdezte a régész, látva, hogy Angel nem jön le.
– Harminc frankkal – mondta Pippo. – Kész nyomor.
– Tessék – nyújtotta neki oda a pénzt a régész. – Elkísérsz bennünket megnézni a vasútépítést? Angel biztosan nincsen a szobájában.
– Sajnos, nem mehetek! – válaszolta Pippo. – Úgy döngenek körülöttem, mint a legyek a méz körül, ha kiteszem a lábamat, mindenemet megisszák.
– Hát akkor a viszontlátásra! – köszönt el a régész.
– A mihamarabbi viszontlátásra, főnök úr!
Rézike nyájas mosolyt derített rá, amitől Pippo egyszerre dadogni kezdett; aztán kilépett Atha nyomában, s mindketten a munkálatok felé irányozták lépteiket.
A levegőben virág- és gyantaillat terjengett. Kíméletlenül levágott zöld füvek hevertek egymáson az egyengető gépek által vont pálya két oldalán, s merev szálaikból szép lassan hatalmas, üvegszerű, illatozó cseppeket hullattak. A cseppek legördültek a homokra, és sárga homokszemekkel vonódtak be. A vasút az Amadis utasításai alapján kijelölt vonalat követte. Athanagorászban és Rézikében homályos szomorúságot keltett az út két oldalán ízléstelenül elrendezett fűtömegek s a homokbuckák sima felületén végzett pusztítás látványa. Buckáról buckára bukdácsoltak, fel s alá, míg végre megpillantották a munkahelyet.
Övig mezítelenül, meggörnyedve a jellegtelen, tűző napon, Carlo és Marino hatalmas légkalapácsokkal dolgozott. A levegő reszketett a szerszámok géppuskaszerű kattogásától és a valamivel távolabb dolgozó légsűrítő dübörgésétől. Megállás nélkül dolgoztak, félig megvakulva az elszökő levegőtől felkavart, fröcskölő homoktól, amely rátapadt verejtékező bőrükre. Egy sing már elkészült a pályatestből, s a vágat két oldala tisztán, élesen meredezett. Behatoltak a homokbuckába, és a sivatag átlagszintjén haladtak, ahogy azt az előzetesen végzett topográfiai felmérés alapján Anna és Angel számította ki, s amely jóval mélyebben feküdt annál a talajszintnél, amelyen rendszerint jártak. A pálya testnek ezt a részét minden bizonnyal bevágásban kell majd vezetniük, s máris homokhalmok tornyosultak kétoldalt.
Athanagorász összeráncolta a szemöldökét.
– Szépen fogunk kinézni!... – dünnyögte.
Rézike nem válaszolt neki. Közeledtek a két férfihoz.
– Jó napot – köszönt a régész.
Carlo felemelte a fejét. Nagy, szőke ember volt, véraláfutásos kék szeme mintha nem is látta volna azt, aki megszólította.
– Magának is... – mormogta.
– Haladnak... – vélekedett Rézike.
– Kemény – mondta Carlo. – Nagyon kemény. Mint a szikla. Csak a teteje homok.
– Az természetes – magyarázta Athanagorász. – Sose fúj a szél, a homok megkövesedett.
– De a tetején mért nem? – érdeklődött Carlo.
– Ameddig behatol a nap melege – magyarázta a régész –, nem következhetett be elkövesedés.
– Ahá! – mondta Carlo.
Marino is megállt egy pillanatra.
– Ha abbahagyjuk – mondta –, mindjárt itt lesz a nyakunkon ez a csirkefogó Arland.
Carlo újra bekapcsolta légkalapácsát.
– Csak maguk ketten vannak ehhez a munkához? – kérdezte Athanagorász.
Kiabálnia kellett, hogy hangja áthatolhasson a kalapácsok pokoli lármáján. A hosszú acéltőr belevájt a homokba, kékes porfelhőt szabadított fel belőle, s Carlo durva keze szinte kétségbeesett erőfeszítéssel görcsölődött a fogantyúra.
– Csak mi ketten... – mondta Marino. – A többiek zúzott kőért mentek.
– A három teherautó? – üvöltött Athanagorász.
– Igen – válaszolt Marino hasonlóképpen.
Barna, kócos üstöke volt, mellét szőr fedte, arca mint egy koravén gyereké. Szeme elfordult a régésztől, és elidőzött a fiatal nőn.
– Ki ez? – kérdezte a régésztől, miközben ő is kikapcsolta a kalapácsát.
– Rézikének hívnak – mondta a lány, s kezet nyújtott neki. – Mi is ugyanezt a munkát végezzük, mint maguk, csak a föld alatt.
Marino rámosolygott, és száraz, repedezett tenyerével megszorította a lány erős ujjait.
– Isten hozta... – mondta neki.
Carlo nem hagyta abba a munkát. Marino ránézett Rézikére, és tekintetében sajnálkozás rezgett.
– Nem hagyhatjuk abba, Arland miatt, különben meghívtuk volna egy pohárra.
– És a feleséged?... – kiáltotta Carlo.
Rézike felkacagott.
– Annyira féltékeny a felesége?
– Dehogyis – mondta Marino –, a feleségem tudja jól, hogy rendes ember a férje.
– Nem eshet nehezedre – jegyezte meg Carlo. – Errefelé nem nagy a választék...
– Majd vasárnap viszontlátjuk egymást – ígérte meg Rézike.
– Mise után – mondta Marino. – Majd elszórakozunk.
– De itt nem szoktak misére járni.
– Tévedés – mondta Athanagorász. – Van itt egy remete. Elvben a vasárnap a remetelátogatás napja.
– Ki mondta ezt? – tiltakozott Marino. – Én szívesebben innék egy pohár bort a kicsikével.
– A tisztelendő majd eljön magához, és mindent megmagyaráz – mondta a régész.
– Vigye el az ördög – tört ki Marino. – Nem szeretem a papokat.
– Mi mást tehetsz? – jegyezte meg Carlo.   Talán a feleségeddel meg a porontyaiddal akarsz sétálni?
– Én se szeretem a papokat – szólt közbe Athanagorász –, de ez nem olyan, mint a többi.
– Jó, tudom, de ez is csak csuhás – zsémbelt Marino.
– Ez egy muris fej – mondta Rézike.
– Az ilyen a legveszedelmesebb.
– Mozogj már, Marino – sürgette Carlo –, mert különben mindjárt a nyakunkon lesz ez a piszkos Arland.
– Megyek, megyek... – morogta a másik.
A légkalapácsok ismét rázendítettek erőszakos dübörgésükre, s a homok megint repült szerteszéjjel.
– Viszontlátásra, gyerekek – mondta Athanagorász. – Igyatok egyet Barrizonénál, és írassátok az én számlámra.
Elindult. Rézike Carlo és Marino felé integetett a kezével.
– Viszontlátásra vasárnap! – kiáltotta utána Marino.
– Fogd már be a pofádat! – szólt rá Carlo. – Nem ilyen palinak való ez, mint te!
– A hapsija egy öreg faszidani – állapította meg Marino.
– Nincs igazad – tiltakozott Carlo. – Olyan becsületes képe van.
– Á, vén szivar az! – mondta Marino.
– Hagyd már ezt az örökös szarakodást – zárta le a vitát Carlo.
Keze fejével letörölte arcáról a verejtéket. Könnyeden rányomták szerszámukat a súlyos tömegekre. Tömör szikladarabok váltak le, és mállottak szét előttük, homok égette a torkukat. Fülük annyira megszokta a kalapácsok szabályos berregését, hogy suttogva is megértették egymást. Munka közben beszélgetni szoktak egymással, hogy valamivel enyhítsék a munka gyötrelmeit, aminek sose lesz vége. Carlo hangosan gondolkozott.
– Ha majd végeztünk vele...
– Ennek soha nem lesz vége.
– Nem végig sivatag...
– Akkor majd lesz más munka.
– De akkor egy kicsit mégiscsak kinyújtózkodhatunk...
– Abbahagyhatnánk a munkát...
– Nyugodtak lennénk...
– Lenne föld, víz, fák meg az a szép lány.
– Abbahagyhatnánk ezt az örökös fúrást...
– Ennek soha nem lesz vége.
– Itt van ez a piszok Arland is.
– Két szalmaszálat nem tesz keresztbe, de többet keres, mint mi.
– Soha, az az idő soha nem jön el.
– Az is meglehet, hogy végig sivatag.
Megkeményedett ujjaik rámarkoltak a fogantyúkra, a vér valósággal megszáradt ereikben, a hangjukat szinte már hallani sem lehetett, suttogássá változott,visszafojtott panasszá, amelyet elfedett a kalapácsok berregése, s zümmögve, döngicsélve táncolt verejtékben fürdő arcuk körül, égő ajkuk szögletében. Barna bőrük tömör szövetében göcsörtös izmok ugráltak, kerek görcsökbe rándultak, s úgy mozogtak, mint megannyi betanított állat.
Carlo szeme félig lecsukódott, karjában a válláig érezte az acéltőr minden mozdulatát, s oda se nézve, ösztönszerűen irányította.
Mögöttük a már kivájt, nagyjából elegyengetett fenekű vágat hatalmas árnyékfoltja tátongott. A két ember egyre mélyebben nyomult előre a megkövesedett homokbuckában. Fejük már alig érte el az új bevágás felső szélét. Messze, a másik homokbuckán, egy pillanatra még feltűnt előttük a régész és a narancsszínű lány kicsire összezsugorodott alakja. Aztán tömbök váltak le, és zuhantak mögéjük. Nemsokára kénytelenek lesznek majd abbahagyni a fejtést, hogy eltávolítsák a hatalmas törmelékhalmot, de a teherautók még nem tértek vissza. Az acéldugattyú ismétlődő lökései a kalapács nyelén és a kiáramló levegő süvítése elviselhetetlen erővel verődött vissza a vágat falairól, de sem Marino, sem Carlo nem figyelt már rá. Szemük előtt üdezöld térségek lebegtek, izmos testű, mezítelen lányok várták őket a fűben.

V.

Amadis Dudu újra elolvasta a levelet, amelyet épp az imént kapott, s amelyen ott díszelgett a Vállalat Központjának a címe s az Igazgató Tanács két tagjának – akik közül az egyik az Igazgató volt – az aláírása. Tekintete ínyenc megelégedettséggel időzött el egyik-másik kifejezésen, s gondolatban már készítette is a megfelelő mondatokat, amelyekkel kellő hatást gyakorolhat hallgatóságára. A Barrizone-vendégfogadó nagytermében kell őket összehívni; minél előbb, annál jobb lesz. Lehetőleg, sőt mindenképpen munkaidő után. Meg kell győződnie arról is, van-e dobogó a Barrizonéban. A levél egyik pontja Barrizonéra és a szállodájára vonatkozik. Az ilyen eljárás rendkívül gyors, mikor egy hatalmas társaság intézi. A vasút tervei gyakorlatilag már elkészültek, csak még mindig hiányzott a zúzott bazaltkő. A teherautósok szüntelenül kerestek, időnként hírt adtak magukról, vagy pedig váratlanul felbukkant valamelyikük autóstól, de szinte azon nyomban vissza is fordult. Amadist egy kicsit kihozta a sodrából ez a bazaltzúzalék-história, de a vaspálya mégiscsak zavartalanul épül tovább, ha egy kicsikét távolabb is a talajtól, aládúcolva. Carlo és Marino lopja a napot. Még szerencse, hogy Arland a maximális teljesítményt húzza ki belőlük, s ketten harminc métert is leraknak naponta; így negyvennyolc óra múlva hozzáláthatnak a szálloda kettészeléséhez.
Kopogtattak az ajtón.
– Tessék! – kiáltotta udvariatlan hangon Amadis.
– Buon giorno – köszönt Pippo, a szobába lépve.
– Jó napot, Barrizone – mondta Amadis. – Velem óhajt beszélni?
– Igen – válaszolt a kérdezett. – Mi a fészkes fenét akarnak velem ezek a kurva vasutasok, minek rakják pont az én szállodám elé a síneiket? Mit csináljak velük!
– A miniszter épp most írta alá az önre vonatkozó kisajátítási rendeletet – válaszolta Amadis. – Ma este szándékoztam önt erről értesíteni.
– Eh, ezek olyan csupa nagybetűs, diplomáciai izék – tiltakozott Pippo. – Mikor hordják már el innen?
– Kénytelenek leszünk lebontani a szállodáját, hogy a közepén vezessük át a vonalat – mondta Amadis. – Már értesítenem kellett volna róla.
– Micsoda? – hördült fel Pippo. – Lebontani a híres Barrizone-vendégfogadót? Amelyik olyan híres, hogy akik megkóstolták az én spaghetti alla bolognesémet, egész életükben nem felejtik el a Pippót?
– Sajnálom – mondta Amadis –, de a rendelet alá van írva. Vegye figyelembe, hogy a szállodát lefoglalták az állam számára.
– És én! – kérdezte Pippo – én mi a fenét csináljak? Menjek vissza csoportvezető vájárnak, mi?
– Önt kártalanítani fogjuk – válaszolta Amadis. – Persze, minden bizonnyal nem most rögtön.
– Porrchi! A disznók! – zúgolódott Pippo.
Hátat fordított Amadisnak, és az ajtót be sem csukva, távozott. Amadis visszahívta.
– Csukja be az ajtaját!
– Ez már nem az én ajtóm – vágta oda mérgesen Pippo. – Csukja be maga!
Délies zamatú szitkokat sziszegve robogott el.
Amadis arra gondolt, hogy Pippót is le kellett volna foglaltatnia a szállodájával egyetemben, de a vonatkozó eljárás bonyolultabb lévén, a formalitások túlságosan sok időt vettek volna igénybe. Felállt, és megkerülte az íróasztalát. Majdnem összeütötte az orrát Angellel, aki kopogtatás nélkül lépett be, s erre minden oka meg is volt.
– Jó napot kívánok, Dudu úr! – mondta Angel.
– Jó napot – vetette oda neki Amadis, de még csak kezet se nyújtott neki.
Befejezte sétáját az asztal körül, és leült.
– Legyen szíves, csukja be maga mögött az ajtót – mondta. – Velem óhajt beszélni?
– Igen – válaszolta Angel. – Mikor kapjuk meg a fizetésünket?
– De nagyon sietős maguknak!
– Szükségem van a pénzre, s már három napja meg kellett volna kapnunk a fizetésünket.
– Tudatábam van ön annak, hogy sivatagban vagyunk?
– Nem – válaszolta Angel. – Egy igazi sivatagban nincsen vasút.
– Ez szarvas okoskodás – vélekedett Amadis.
– Miattam lehet akármi, nem érdekel – mondta Angel. – A 975-ös gyakran közlekedik.
– Az igaz, de pénzküldeményt mégsem lehet rábízni egy őrült autóbuszvezetőre.
– A kalauz nem őrült.
– Én utaztam vele – bizonygatta Amadis. – Biztosíthatom, hogy nem normális.
– Amúgy meg sokáig tart – töprengett Angel.
– Maga kedves fiú – mondta Amadis... – Úgy értem, hogy a külseje. Magának... elég kellemes bőre van. Ezért majd megtanítom valamire, de csak este fogja megtudni, mire.
– Dehogyis tanít meg este – válaszolta Angel. – Most azonnal megmondja.
– Megmondom, ha tényleg kedves fiú. Jöjjön csak közelebb.
– Nem tanácsolom, hogy hozzám érjen – figyelmeztette Angel.
– Na nézd csak! Egy pillanat alatt felfortyan! – kiáltott fel Amadis. – Ne legyen már olyan merev!
– Ez engem nem érdekel.
– Maga még fiatal. Még van ideje megváltozni.
– Most azt mondja, amit mondani akart, vagy pedig elmehetek? – kérdezte Angel.
– Na jó, akkor le fogom szállítani húsz százalékkal a fizetését.
– Kinek?
– Magának, Annának, a fizikai munkásoknak meg Rochelle-nek. Mindenkinek, csak Arland-nak nem.
– Micsoda piszkos csirkefogó ez az Arland! – lázongott Angel.
– Ha csak egy csipetnyi jóindulatot tanúsított volna – mondta Amadis –, akkor megkímélhettem volna magát ettől.
– Tele vagyok jóindulattal – válaszolta Angel. – Három nappal korábban fejeztem be a munkámat, mint ahogyan kérte, sőt, már majdnem teljesen elvégeztem a főpályaudvar részletszámításait is.
– Most nem foglalkozom tovább azzal, hogy mit értek jóindulaton – válaszolta Amadis. – Bővebb felvilágosításért forduljon Dupont-hoz.
– Ki az a Dupont?
– A régész szakácsa – mondta Amadis. – Kedves gyerek ez a Dupont, de micsoda ribanc!
– Ahá, értem! Értem, kit akar mondani.
– Dehogy érti – mondta Amadis. – Összetéveszti Szalonnással. Szalonnástól valósággal undorom van.
– Pedig... – próbált tiltakozni Angel.
– De igen, Szalonnás undorító fráter. Meg aztán már nős is volt.
– Értem.
– Maga nem bírja a pofámat, mi? – kérdezte Amadis.
Angel válasz nélkül hagyta a kérdést.
– Tudom, tudom. Feszélyezi a dolog. Nem szokásom akárkivel bizalmaskodni, tudhatja jól, de bevallom magának, tökéletesen megértem, hogy maguk így gondolkoznak rólam.
– Nos, akkor? – kérdezte Angel.
– Nos, akkor fütyülök magukra – mondta Amadis. – Pederaszta vagyok, mért akarják, hogy más legyek?
– Dehogyis akarom, hogy más legyen – mondta Angel. – Bizonyos értelemben még jobban is szeretem, hogy így van.
– Rochelle miatt?
– Igen – válaszolta Angel. – Rochelle miatt. Jobb szeretem, ha nem foglalkozik vele.
– Mert hódító vagyok? – érdeklődött Amadis.
– Nem – tiltakozott Angel. – Maga szörnyű alak, de maga a főnök.
– Furcsa módon szereti maga ezt a nőt – mondta Amadis.
– Tudom, milyen. Nem azért nem keresem vele a találkozást, mert szeretem.
– Mondja, hogyan képes nőt szeretni? – érdeklődött Amadis.
Mintha hangosan gondolkozott volna.
– Megfoghatatlan! Csupa puhaság mindenütt. Csupa nedves zug... – Megborzongott. – Rémes...
Angel elnevette magát.
– Végeredményben, akárhogy van is – kérte Amadis –, ne értesítse Annát, hogy leszállítottam a fizetésüket. Ezt csak úgy bizalmasan közöltem magával. Nő a férfival.
– Köszönöm – mondta Angel. – Nem tudja, mikor jön meg a pénz?
– Nem tudom. Várom.
– Rendben van.
Angel lehajtotta a fejét, és a lábát bámulta, de nem talált rajta semmi különöset. Újra felvetette a fejét.
– Viszontlátásra – mondta.
– Viszontlátásra – mondta Amadis is. – Ne járjon folyton Rochelle-en az esze.
Angel már kilépett a szobából, de azon nyomban vissza is jött.
– Hol van Rochelle?
– Elküldtem a 975-ös megállójához a postával.
– Köszönöm – mondta Angel.
Kilépett a szobából, és becsukta maga mögött az ajtót.

IV.

Vajon miért mellőzte ezt az invarianciatípust a rendes tenzorszámítást.
(G. Whitrow: A világmindenség struktúrája. Gallimard, 144. o.)

– Kész ! – mondta az orvostanhallgató.
– Forgassa meg! – vezényelt Nyeletnyeli.
Az orvostanhallgató erélyes mozdulattal lendítette meg a kemény fából készült légcsavart. A motor eltüsszentette magát, komiszat böffentett, és visszarúgott. Az orvostanhallgató visított, s a jobb kezét a balba szorította.
– Na, tessék! – méltatlankodott Nyeletnyeli. – Mondtam, hogy legyen óvatos.
– A teremtésit! – szitkozódott az orvostanhallgató. – A szaros mindenségit! Elment az esze!
– Mutassa csak!
Az orvostanhallgató odanyújtotta a kezét. Mutatóujján egészen megfeketedett a köröm.
– Semmiség – mondta Nyeletnyeli. – Az ujja még megmaradt. Na, majd legközelebb.
– Nem, nem!
– De igen – makacsolta meg magát Nyeletnyeli. – Vagy pedig tessék jobban vigyázni.
– De hiszen én vigyázok – mondta az orvostanhallgató. – Egy percig sem szűnök meg vigyázni, és ez az istenverte, szaros motor mégis folyton a kezemre üt. Elegem van már belőle.
– Ha nem követte volna el, amit elkövetett... – feddette oktató hangon a professzor.
– Ó, már megint azzal a székkel gyötör!...
– Na jó.
Nyeletnyeli hátralépett, lendületet vett, és egy jobbegyenest helyezett el az orvostanhallgató állára.
– Uhhh... – jajdult fel az orvostanhallgató.
– Ugye most már nem érez semmit az ujján?
– Grrr... – nyilatkozott az orvostanhallgató.
Látszott rajta, hogy most mindjárt harap.
– Forduljon csak meg! – vezényelt Nyeletnyeli.
Az orvostanhallgató abbahagyta a morgást, és sírva fakadt.
– Na, ezt már mégsem! – üvöltött Nyeletnyeli. – Elég legyen! Mi az, hogy maga folyton csak nyafog! Valóságos mánia. Fogja be a száját, és azonnal forgassa meg nekem ezt a légcsavart... Már nem hat rám a könnyeivel!
– De hiszen soha nem is hatottam – jegyezte meg bosszúsan az orvostanhallgató.
– Éppen azért. Nem értem, hogy van mégis pofája ragaszkodni ehhez a módszerhez!
– Jó, jó, rendben van – adta meg magát az orvostanhallgató. – Nem ragaszkodom tovább hozzá.
Előkotort a zsebéből egy mocskos zsebkendőt. Nyeletnyeli türelmetlenkedni kezdett.
– Na, mi lesz?
Az orvostanhallgató megtörölte az orrát, és zsebébe tette a kendőt. Aztán odament a motorhoz, és durcás képpel hozzálátott, hogy megforgassa a légcsavart.
– Rajta! – vezényelt Nyeletnyeli.
A légcsavar kettőt fordult, a motor hirtelen köpködni kezdett, aztán beindult, és a fényes lapátok szürke örvénybe vesztek.
– Növelje a kompressziót – mondta Nyeletnyeli.
– Megégetem magamat! – próbált tiltakozni az orvostanhallgató.
– Eh!... – türelmetlenkedett a professzor – hogy maga milyen...
– Köszönöm – nyugtázta az orvostanhallgató.
Beszabályozta a kis emeltyűt.
– Állítsa le! – mondta Nyeletnyeli.
Az orvostanhallgató elfordította a blokkolót, elzárta a benzin útját. A motor bizonytalankodva meglengette még egypárszor a légcsavart, és megállt.
– Rendben van – állapította meg a professzor. – Most odakint próbáljuk ki.
Az orvostanhallgató arca változatlanul el volt kámpicsorodva.
– Gyerünk, gyerünk – sürgette Nyeletnyeli. – Egy kis lendület, a csudába is! Nem temetésen vagyunk!
– Még nem – szögezte le az orvostanhallgató –, de nem telik sok időbe, az is elkövetkezik.
– Fogja ezt a gépet, és mozogjon már! – rivallt rá a profeszszor.
– Szabadon engedjük repülni, vagy pedig kikötjük?
– Szabadon, hát persze hogy szabadon! Másképp mi értelme lenne az egész sivatagi tartózkodásunknak.
– Soha életemben nem éreztem magamat kevésbé egyedül, mint ebben a pusztaságban.
– Ugyan, hagyja már abba az örökös nyavalygást – intette le Nyeletnyeli. – Arrafelé van egy szép lány, hiszen maga is tudja. A bőrének ugyan furcsa a színe, de az alakja ellen igazán nem lehet semmi kifogás.
– Csakugyan? – kérdezte az orvostanhallgató.
Egyszerre megértőbbnek mutatkozott.
– Úgy bizony – erősítette Nyeletnyeli.
Az orvostanhallgató összeszedte az elszórt alkatrészeket, amelyeket kint szándékoztak összeszerelni. A professzor elégedetten hordozta végig tekintetét a helyiségen.
– Mégiscsak helyes kis betegszoba – mondta.
– Az – válaszolta az orvostanhallgató. – Pláne arra a célra, amire használjuk. Mert ebben az istenverte zugban senki sem beteg. Hamarosan még azt is elfelejtem, amit már tudtam.
– Legalább veszélytelenebb lesz – biztosította Nyeletnyeli.
– Én nem vagyok veszedelmes.
– Nem minden széknek ez a véleménye.
Az orvostanhallgató arca elkékült, s a halántékán görcsösen megfeszültek az erek.
– Ide figyeljen – mondta. – Ha még egy szót szól erről a székről, én...
– Én, mit csinál? – gúnyolódott Nyeletnyeli.
– ...egy másikat is kinyírok...
– Amikor óhajtja – mondta Nyeletnyeli. – De, tulajdonképpen, mit érdekel ez engem? Gyerünk, induljunk.
Elsőnek lépett ki a helyiségből. Sárga inge elégséges fényt szolgáltatott neki ahhoz, hogy ne bukfencezzék le a padláslépcső egyenetlen fokain. De az orvostanhallgatónak már nem, s így szerencsésen fenékre is huppant – a repülőgép modell szerencséjére. Majdnem egyidőben érkezett le a professzorral.
– Ravasz trükk – állapította meg a professzor. – Nem használhatná inkább a lábát?
Az orvostanhallgató megvakarta egyik kezével az ülepét. A másikban a Ping 903 szárnyait és törzsét szorongatta.
Folytatták a leereszkedést, és végül le is érkeztek a földszintre. Pippo a pult mögött állt, és módszeresen ürítgetett egy gyomorkeserűs üveget.
– Jó napot! – köszöntötte a tanár.
– Jó napot, főnök úr – mondta Pippo.
– Na, megy az üzlet?
– Á, Amapolis kirúg bennünket.
– Csak nem?
– Kiterületenkívülít. Nagybetűvel. Igazándiból.
– Kisajátít?
– Ahá, valahogy így mondta. Kiküllebbít.
– És most mihez kezdesz?
– Mit tudom én. Lehúzhatom magamat a vécében. Barrizonénak vége, meghalt!
– De hát ez az alak meghülyült! – vélekedett Nyeletnyeli.
Az orvostanhallgató türelmetlenkedni kezdett.
– Felrepítjük már végre ezt a modellt?
– Velünk jössz, Pipa? – kérdezte Nyeletnyeli.
– Eh, dehogy, érdekel is engem a maguk porrrco repülőgépe.
– Na, akkor viszontlátásra – köszönt el tőle Nyeletnyeli.
– Viszontlátásra, főnök úr. Ez a repülőgép olyan, mint a harmatos rózsa!
Nyeletnyeli kilépett a helyiségből, nyomában az orvostanhallgató.
– Mikor lehet vele találkozni? – érdeklődött a fiú.
– Kicsodával?
– Azzal a szép lánnyal!
– Eh, ne bosszantson – torkolta le Nyeletnyeli. – Egyelőre azzal törődjön, hogy elinduljon ez a modell.
– A fene egye meg – dühöngött az orvostanhallgató. – Megcsillogtatja a szemem előtt, aztán mintha elfújták volna. Komisz alak maga.
– Hát maga?
– Ha én az vagyok, érthető. Három hete, hogy itt vagyunk! Érti, három hete, és azóta még egyszer sem volt rá alkalmam!
– Biztos maga ebben? – hitetlenkedett Nyeletnyeli. – Még a fizikai munkások asszonyaival se? Hát mi a fészkes fenét mível maga a betegszobában reggel, mikor alszom?
– Hát, izé... – dadogta az orvostanhallgató.
Nyeletnyeli értetlenül bámult rá, aztán nevetésre fakadt.
– A kutyafáját! – mondta. – Szóval, maga, maga zsebhokizik. Na, ez csuda muris! Akkor hát ezért olyan rosszkedvű mindig!...
– Gondolja? – kérdezte egy kicsit megszeppenve az orvostanhallgató.
– Persze. Nagyon egészségtelen dolog.
– Csakugyan? Maga például sohasem szokta csinálni?
– Egyedül? Soha! – tiltakozott Nyeletnyeli.
Az orvostanhallgató elhallgatott, mert éppen egy meredek buckára kaptattak fel, és a mászást is alig bírta szusszal.
Nyeletnyeli hangosan elkacagta magát.
– Mi az? Mit nevet? – kérdezte az orvostanhallgató.
– Semmi, semmi. Csak arra gondolok, hogy maga most milyen képet vághat.
Úgy rázta a nevetés, hogy felbukfencezett, s belezuhant a homokba. Nagy könnycseppek patakzottak a szeméből, s a jókedv artikulálatlan hangokban bugyborékolt belőle. Az orvostanhallgató duzzogva elfordította a fejét, lerakta maga mellé a földre a modell alkatrészeit, és térden állva hozzálátott az összeszerelésükhöz. Nyeletnyeli végre lecsillapodott.
– Egyébként maga nagyon rossz színben van!
– Ez biztos?
Az orvostanhallgató egyre nyugtalanabbnak érezte magát.
– Tökéletesen biztos. Maga is tudja, nem maga az első!
– Azt hittem... – dünnyögte a fiú.
A gép szárnyait és a pilótafülkét vizsgálgatta.
– Szóval, maga azt gondolja, hogy előttem már mások is csinálták?
– Természetesen.
– Na persze, hiszen én is így gondoltam – magyarázta az orvostanhallgató. – De vajon hasonló körülmények között-e? Például a sivatagban, és azért, mert ott nincs nő?
– Kétségtelenül – válaszolta Nyeletnyeli. – Azt gondolja talán, hogy Oszlopos Szent Simon jelképe egyebet takar? Az oszlopra gondolok! Arra, hogy az az alak folyton az oszlopával foglalkozott? Végtére is, a dolog egészen átlátszó! Feltételezem, hogy tanulmányozta Freudot?
– Dehogyis tanulmányoztam – tiltakozott az orvostanhallgató. – Tudhatná, hogy már kiment a divatból! Csak elmaradt emberek hisznek még mindig az effélékben.
– Ez is más – vélekedett Nyeletnyeli –, meg az oszlop is más. Mégiscsak létezik elképzelés és áttétel, ahogy a filozófusok fejezik ki magukat, meg komplexusok, elfojtás, speciel a maga esetében, onánia is.
– Csak a végén azt ne mondja, hogy kretén vagyok – fakadt ki az orvostanhallgató.
– Nem, dehogyis – mondta Nyeletnyeli. – Csak éppen nem túlságosan értelmes, ennyi az egész. Ezt pedig igazán meg lehet magának bocsátani.
Az orvostanhallgató összeállította a szárnyakat meg a törzset, ízlésesen eligazgatta az egyensúlyozó felületeket. Egy pillanatra abbahagyta, s elgondolkozott Nyeletnyeli szavain.
– Jó, de maga – kérdezte –, maga hogy oldja meg?
– Hogy oldom meg? Mit hogy oldok meg?
– Mit tudom én...
– Kérdése homályos – állapította meg Nyeletnyeli. – Mondhatnám, olyannyira homályos, hogy már-már indiszkrét.
– Nem szándékoztam bosszantani – védekezett az orvostanhallgató.
– Persze, tudom. De valami különös tehetsége van hozzá, hogy olyasmibe üsse az orrát, amihez semmi köze.
– Odahaza jobban éreztem magamat – mondta az orvostanhallgató.
– Én is  – válaszolta Nyeletnyeli.
– Míszem van.
– Majd elmúlik. A homok az oka.
– Eh, dehogy a homok! Hiányoznak az ápolónők, a gyakorló orvostanhallgatónők meg a női betegek...
– Meg a székek, mi?
Az orvostanhallgató megcsóválta a fejét, s keserű kifejezés ült ki foltokban az arcára.
– Egész életemben a szememre fogja hányni ezt a széket?
– Még nem csinálom olyan régen – állapította meg Nyeletnyeli. – Különben, maga úgyse lesz hosszú életű. Túl sok hozzá a rossz szokása.
Az orvostanhallgató habozott, kinyitotta a száját, majd ismét becsukta, anélkül hogy bármit válaszolt volna. Elkezdte tapogatni a hengert meg a motort, s Nyeletnyeli észrevette, hogy megrándul, s a kezére pillant, mint fél órával ezelőtt tette. Széles sebből vérzett a tenyere. Nyeletnyeli felé fordult. Nem sírt, de nagyon sápadt volt, az ajka egészen elzöldült.
– Belém mart... – motyogta.
– Már megint mit csinált vele? – kérdezte Nyeletnyeli.
– Semmit... igazán semmit... – válaszolta a fiú.
Azzal letette a homokra a repülőgépet.
– Nagyon fáj.
– Mutassa.
Az orvostanhallgató odanyújtotta a kezét.
– Adja csak ide a zsebkendőjét – mondta Nyeletnyeli.
Amaz odaadta neki az undorító rongyot, s Nyeletnyeli leplezetlen undorral, jól-rosszul bekötözte a kezét.
– Na, most jobb?
– Igen.
– Majd magam repítem fel – mondta a professzor.
Felragadta a gépet, és ügyesen elindította a motort.
– Karolja csak át a derekamat!... – utasította kiabálva az orvostanhallgatót, mert nagy volt a zaj.
Az orvostanhallgató két kézzel átkarolta a derekát. A professzor beállította a beömlőszelepet, s a légcsavar oly heves forgásnak indult, hogy lapátjainak vége kezdett sötétvörössé válni. Az orvostanhallgató görcsösen tartotta Nyeletnyelit, aki a modell által kavart széltől rángatva, ideoda tántorgott.
– Most elengedem – jelentette be.
A Ping 903 puskagolyó sebességével repült el, s néhány másodperc múlva eltűnt a szemük elől. A látványtól lenyűgözött orvostanhallgató, aki még mindig húzta professzorát, elengedte annak derekát, és a homokba huppant. Nem állt fel, üres tekintete arra a pontra szegeződött, ahol a gép eltűnt. Nyeletnyeli nagyot nyelt.
– Fáj a kezem – siránkozott az orvostanhallgató.
– Vegye le róla ezt a rongyot – utasította a tanár.
A seb nyitva volt, s körös körül zöldes duzzanat látszott. A közepe vörösesfekete volt, s nagy sebességgel apró bugyborékok szálltak fel belőle.
– Tyűha!... – mondta Nyeletnyeli.
Megragadta karjánál fogva az orvostanhallgatót.
– Jöjjön gyorsan, tegyük rendbe!...
A fiú felállt, s rogyadozó lábbal futni kezdett. Együtt ügettek a Barrizone-szálló felé.
– Mi lesz a repülőgéppel? – kérdezte az orvostanhallgató.
– Úgy látszik, megy – mondta Nyeletnyeli.
– Visszajön?
– Azt hiszem. Úgy állítottam be.
– Nagyon gyorsan repül.
– Igen.
– És hogyan fog megállni?
– Nem tudom... – mondta Nyeletnyeli. – Bevallom, erre nem is gondoltam.
– Ez a homok... – kezdte mondani az orvostanhallgató.
Éles búgás hallatszott, s valami tárgy egy méterrel a fejük felett süvített el. Aztán robbanás következett, s a vendégfogadó földszinti nagytermének ablakain hirtelen éles körvonalú lyuk tűnt fel, amelynek alakja pontosan megegyezett a Pingével. Odabent nagy csörömpöléssel egymás után potyogtak le az üvegek, s törtek össze a padlón.
– Majd előremegyek – mondta Nyeletnyeli.
Az orvostanhallgató megállt, s látta, hogyan rohan le szélsebesen a lejtőn a tanár fekete sziluettje. Sárga gallérja vidáman virított divatjamúlt szalonkabátja felett. Kinyitotta az ajtót, és eltűnt az épületben. Az orvostanhallgató a kezére nézett, és súlyos, bizonytalan léptekkel ismét futásnak eredt.

VII.

Angel remélte, hogy találkozhat Rochelle-lel, és visszakísérheti Amadis irodájáig. Sietve kelt hát át a homokbuckákon, felfelé gyorsan, lefelé pedig futva, jól megnyújtva lépteit. Ilyenkor lába fojtott, tompa zajjal fúródott a homokba. Időnként fel-felbukott a fűcsomókon, a kemény fűszálak reccsenve törtek el, s üde gyantaillatot árasztottak.
A 975-ös megállója körülbelül két singnyire lehetett a szállodától. Abban a tempóban, ahogy Angel haladt, nem tarthatott sokáig az út. Akkor pillantotta meg a visszatérő Rochelle-t, amikor a homokbucka tetején feltűnt az alakja. Angel éppen egy mélyedésben volt. Megpróbált felfutni a dombra, de erre ez erőfeszítésre már képtelen volt, s így félúton találkozott vele.
– Jó napot, Angel – mondta Rochelle. – Magáért jöttem.
– Anna dolgozik?
– Azt hiszem.
Elhallgattak; rosszul indult a dolog. Szerencsére, Rochelle megrándította a bokáját, s belekapaszkodott Angel karjába, hogy biztosabban léphessen.
– Nem kényelmes a buckákon járni – mondta Angel.
– Nem, főleg magas sarkú cipőben nem.
– Mindig magas sarkúban jön ki?
– Ó, csak ritkán járok ki. Inkább a szállóban maradok Annával.
– Nagyon szereti Annát? – kérdezte Angel.
– Igen – válaszolta a lány –, tiszta, jókötésű és egészséges fiú. Csudára szeretek vele hálni.
– Jó, jó, de szellemileg... – kezdte Angel.
Igyekezett nem gondolni arra, amit Rochelle mondott. A lány elnevette magát.
– Ó, ezen a téren alaposan el vagyok látva. Mikor befejezem Duduvel a munkát, eszembe se jut már, hogy magasröptű társalgásra vágyakozzam!...
– Dudu hülye alak.
– Mindenesetre érti a mesterségét – mondta Rochelle. – És esküszöm magának, hogy ami a munkát illeti, nem lehet vele kukoricázni.
– Ronda fráter.
– Az ilyenek nagyon kedvesek a nőkkel.
– Undorodom tőle.
– Magának folyton a fizikai dolgokon jár az esze.
– Ez nem így van – mondta Angel. – Magával igen.
– Ne bosszantson – mondta Rochelle. – Szeretek magával beszélgetni; szeretek Annával hálni; és szeretek Duduvel is dolgozni; de eszembe se jutna magával lefeküdni. Disznóságnak érezném.
– Miért? – kérdezte Angel.
– Maga olyan nagy fontosságot tulajdonít ennek...
– Dehogyis, csak magával tulajdonítok neki akkora fontosságot.
– Ne mondjon ilyeneket. Mert... bosszant... sőt, egy kicsit undorodom is tőle.
– De hát én szeretem magát – mondta Angel.
– Jó, szeret, persze hogy szeret. Örülök is neki. Én is szeretem magát, mintha a testvérem lenne, mondtam már magának; de nem tudnék magával lefeküdni.
– Miért nem?
Rochelle egy kicsit elnevette magát.
– Anna után – magyarázta – az ember nem gondol másra, csak az alvásra.
Angel nem válaszolt neki. Nehéz volt a lányt vonszolnia, mert a cipője akadályozta a járásban. Oldalról rásandított. Vékony pulóvert viselt, s kissé megereszkedett, de még mindig izgató mellének bimbója átlátszott rajta. Állának vonala közönséges volt, Angel ezért mindenkinél jobban szerette.
– Mit dolgoztat magával Amadis?
– A levelezését diktálja vagy jelentéseket. Mindig talál számomra munkát. Feljegyzéseket a bazaltzúzalékról, a munkásokról, a régészről, mindenről.
– Nem szeretném, ha maga...
Elharapta a szót.
– Ha én mit?
– Semmit... Ha Anna kilépne, vele menne?
– Miért akarja, hogy Anna elmenjen? A munkálatok még sokáig nem fejeződnek be.
– Ó – mondta Angel –, egyáltalán nem akarom, hogy Anna elmenjen. De ha például már nem szeretné magát?
Rochelle jót kacagott.
– Ha látná közben, nem beszélne így...
– Nem akarom látni – mondta Angel.
– Persze, persze – mondta Rochelle. – Undorító lenne. Mert nem mindig viselkedünk ám illedelmesen!
– Hallgasson! – mondta Angel.
– Maga olyan unalmas. Folyton csak bánkódik. S ez olyan kibírhatatlan.
– Mert szeretem magát!... – mondta Angel.
– Persze. De éppen ez a kibírhatatlan. Majd ha Annának elege lesz belőlem, füttyentek magának.
Megint elkacagta magát.
– De vigyázzon, mert sokáig agglegény marad ám!
Angel nem válaszolt neki. Közeledtek a szállodához. Hirtelen erős süvítés hallatszott, majd robbanás döreje.
– Mi történt? – kérdezte szórakozottan Rochelle.
– Nem tudom... – válaszolta Angel.
Megálltak és füleltek. De körülöttük ismét mindent betöltő, méltóságteljes csend honolt, amelyben csupán valami üvegcsörömpöléshez hasonló zaj hatolt el fülükig.
– Valami történhetett... – vélekedett Angel. – Siessünk!...
Jó ürügy volt, hogy egy kicsikét jobban magához szorítsa.
– Eresszen el... – mondta Rochelle. – Menjen, nézze meg. Csak akadályoznám.
Angel sóhajtott egyet, s meg se fordult, csak elindult. Rochelle óvatosan tipegett túlságosan magas sarkain. Most már szófoszlányokat is lehetett hallani.
Angel az üvegfalon éles körvonalú lyukat látott. A földön szerteszét üvegcserepek hevertek. A teremben emberek sürögtek-forogtak. Angel belökte az ajtót, és belépett. Amadist, az orvostanhallgatót, Annát és Nyeletnyeli tanár urat pillantotta meg. A pult előtt feküdt Barrizone Pippo teste. Fejének felső része hiányzott.
Angel felnézett. Az üvegfallal szemközti falba futószerkezetéig be volt fúródva a Ping 903. A bal szárny felső részén ott volt még Pippo koponyájának a maradványa, szép lassan csúszott egyre lejjebb, egészen a szárny elvékonyodó csúcsáig, s onnan tompa csattanással zuhant a padlóra, mert Pippo göndör, fekete haja lecsökkentette a becsapódás erejét.
– Mi történt? – kérdezte Angel.
– A repülőgép – magyarázta az orvostanhallgató.
– Éppen közölni szándékoztam vele – mondta Amadis –, hogy a munkások holnap este fognak hozzá a szálloda elnyírásához. Különféle intézkedésekre lett volna szükség. Tűrhetetlen állapot. Hallatlan!
Szemmel láthatóan Nyeletnyelihez intézte szavait. A tanár idegesen babrálgatta kecskeszakállát.
– El kell szállítani – mondta Anna. – Segítsenek.
Hónaljánál fogva felemelte a holttestet; az orvostanhallgató a lábát ragadta meg. Anna hátrálva elindult a lépcső felé. Felfelé lassan haladt; Pippo véres fejét messzire eltolta magától, s a test egészen begörbült karjaik között, tehetetlenül, tartás nélkül, szinte súrolta a lépcsőfokokat. Az orvostanhallgató nagyon szenvedett közben sérült keze miatt.
Amadis körülhordozta tekintetét a termen, aztán Nyeletnyeli doktorra pillantott, róla Angelra. Rochelle szinte nesztelenül lépett be a terembe.
– Á! – fogadta Amadis. – Maga is itt van! Hiszen még volt munkája a postával.
– Igen – mondta Rochelle. – De mi történt?
– Semmi – válaszolta Amadis. – Baleset. De jöjjön, mert sürgős leveleket kell diktálnom. Ezt itt majd elmagyarázzuk magának.
Sebes léptekkel indult a lépcső felé. Rochelle utánament. Angel mindaddig nem vette le róla a szemét, míg csak látható volt, majd a pult előtt éktelenkedő, fekete foltra tekintett. A fehér, bőr bevonatú székek egyike tele volt fröcskölve laza rendben elhelyezkedő, szabálytalan cseppekkel.
– Jöjjenek – vezényelt Nyeletnyeli professzor.
Nyitva hagyták az ajtót.
– A repülőgépmodell? – kérdezte Angel.
– Igen – válaszolta Nyeletnyeli. – Nagyon jól repült.
– Túlságosan is – jegyezte meg Angel.
– Dehogyis túlságosan. Mikor otthagytam a rendelőmet, azt hittem, hogy pusztaságba jövök. Honnan a csudából tudhattam volna, hogy a puszta kellős közepén szálloda van!
– Véletlen műve volt – mondta Angel. – Senki sem tesz önnek szemrehányást a történtekért.
– Azt hiszi?... – mondta Nyeletnyeli. – No, figyeljen csak ide. Aki még sose látott repülőgépmodellt, azt képzeli, hogy ez amolyan kissé gyermekded szórakozás. Micsoda tévedés! Az igazság egészen más! Maga még sohasem modellezett?
– Nem.
– Akkor hát el sem tudja képzelni. A szó szoros értelmében meg lehet tőle részegülni. Az ember csak szalad, csak szalad a modell után, az meg ott röpül előtte, egyenesen, lassan emelkedik, vagy a feje körül kering, alig észrevehető reszketéssel, s olyan merev és ügyefogyott a levegőben, s csak repül, repül... Azt én is gondoltam, hogy a Ping gyorsan fog repülni, de hogy ilyen gyorsan! A motor az oka mindennek.
Hirtelen megállt.
– Egészen megfeledkeztem az orvostanhallgatómról.
– Még egy baleset? – érdeklődött Angel.
– Megmarta a kezét a motor – mondta Nyeletnyeli. – S én engedtem, hogy felcipelje Pippo holttestét. Gépiesen csinálta.
Visszatértek oda, ahonnan elindultak.
– Kezelésbe kell vennem. Megvár itt? Nem tart sokáig...
– Megvárom – mondta Angel.
Nyeletnyeli doktor úr futólépésben elindult, s Angel látta, amint belép a szállodába.
A sivatagra zúduló sárga fényben a ragyogó, eleven színekben pompázó májvirágok szélesre tárták szirmaikat. Angel leült a homokba. Olyan érzése volt, mintha lelassulna az élete. Sajnálta, hogy nem segített az orvostanhallgatónak Pippót vinni.
Arról a helyről, ahol ült, hallotta, amint Marino és Carlo súlyos kalapácsa tompa dubogással egyre beljebb és beljebb veri a súlyos talpfákba a sínek tartására szolgáló kampósszegeket. Néha egy-egy kalapácsütés az acélsínt találta el, s ilyenkor hosszan elnyúló, átható, sikoltásszerű hang keletkezett, amely valósággal belemarkolt a szívébe. A távolban fel-felcsendült Didi és Oliva vidám kacagása. A változatosság kedvéért homoki csilisztára vadásztak.
Rochelle egy komisz ribanc. Akárhogy vesszük is. A keblei meg... Egyre lejjebb csüngenek. Ez az Anna egészen tönkre fogja tenni. Kinyújtja. Megpuhítja. Kifacsarja. Olyan lesz, mint a felébe vágott, kifacsart citrom. A lába, az viszont még mindig szép. Az első dolog, amit az ember...
Megállt, és gondolatait 45 fokkal balra terelte. Tökéletesen felesleges obszcén magyarázatokat fűzni egy leányhoz, aki végeredményben nem egyéb, mint egy szőrös lyuk, és aki... Csavart még 45 fokot, mert így még nem volt elég. Az ilyet el kell kapni, letépni róla a ruháját, belevájni a körmét, tovább silányítani. Mert ha sokáig Annáé marad, minden felesleges lesz. Máris tönkrement, elfonnyadt, a szeme alatt karikák, a teste csupa kék folt, lottyadt izmok, megereszkedett bőr, mocsok, ernyedtség. A harang és a nyelve. És közben semmi. Nincs rajta semmi friss, semmi új. Anna előtt kellett volna. Elsőnek. A még üde illata, igen, az kellett volna. Például úgy lehetett volna, hogy előbb elviszi valami kis tánchelyre, aztán kocsin haza, a karja a dereka köré fonva, valami kis baleset, amitől megijed. Cornélius Onte-ot gázolták el, most ott fekszik a járdán. Boldog, mert nem kell Exopotámiába mennie. Akarják látni, hölgyeim és uraim, hogyan ölel meg egy férfi egy nőt? Forduljanak csak hátra; vagy érkezzenek vissza a vonatban abban a pillanatban a kupé ajtajához, amikor a férfi éppen csókolja a nőt, mert a férfi mindig csókolja a nőt, és kezével az egész testét szorítja, és keresi az illatát a nő egész testén; de nem ez az az ember, aki kell. Mindebből a valóságban megszületik a lehetőség benyomása, és aztán hason fekve élheti le az életét valami hason fekvésre való izén, és csoroghat a nyála, miközben tehetetlenül lóg a feje, azt képzelve, hogy egész életében így csoroghat a nyála; képtelen elképzelés, hiszen nincs is az embernek hozzá elég nyála. Ámbár lógó fejjel nyáladzani mégiscsak megkönnyebbülést szerző művelet, sajnos, az emberek nem gyakorolják elég sűrűn. Mentségükre meg kell mondani...
– Tökéletesen felesleges obszcén magyarázatokat fűzni egy lányhoz, aki...
Nyeletnyeli öklével rácsapott egy kicsikét Angel fejére. A fiú összerezzent.
– Mi van az orvostanhallgatóval? – érdeklődött.
– Hmm... – magyarázta Nyeletnyeli.
– Hogy mondta?
– Várok még holnap estig, aztán levágjuk a kezét.
– Szóval, ennyire van?
– Egy kézzel is lehet élni – mondta Nyeletnyeli.
– Egy kézzel, az annyi, mint kéz nélkül – mondta Angel.
– Hát igen – adta meg magát Nyeletnyeli. – Ha végig visszük ezt az okoskodást, és figyelembe veszünk bizonyos alapvető hipotéziseket is, arra a következtetésre kell jutnunk, hogy tulajdonképpen test nélkül is lehet élni.
– Az ilyen hipotézisek elfogadhatatlanok – tiltakozott Angel.
– Mindenesetre – mondta a tanár – felhívom előre a figyelmét, hogy engem hamarosan bedutyiznak.
Angel közben felállt. Újfent elindult a szállodával ellenkező irányban.
– Miért?
Nyeletnyeli professzor bal belső zsebéből előkotort egy kis jegyzetfüzetet. Kinyitotta az utolsó oldalon. Két oszlopban nevek sorakoztak. A bal oldali oszlopbál eggyel több volt a név, mint a jobb oldaliban.
– Na, nézzen csak ide – mondta.
– Ez a maga betegjegyzéke? – kérdezte Angel.
– Igen. A bal oldaliakat meggyógyítottam. A jobb oldaliak meghaltak. Mindaddig nyugodtan csinálhatom, amíg a bal oldal vezet.
– Hogyhogy?
– Ezzel azt akarom mondani, hogy mindaddig küldhetem az embereket a másvilágra, amíg a számuk el nem éri az általam meggyógyítottakét.
– Csak úgy kinyiffanthatja őket?
– Hogyne. Természetesen. Most intéztem el Pippót, s ezzel egálban vagyok.
– De csak ennyi volt mindössze az előnye?
– Két évvel ezelőtt – magyarázta Nyeletnyeli –, egyik betegem halála után, idegösszeroppanást kaptam, s akkoriban egy csomó embert kinyiffantottam. Tulajdonképpen ostobaság volt, semmi komoly hasznom nem származott belőle.
– De hát az istenért, mért nem gyógyít meg másokat – mondta Angel –, akkor nyugodtan élhetne.
– Itt senki sem beteg – mondta a professzor. – Én meg nem találhatok fel újakat. Különben sem szeretem az orvostudományt.
– No de mi van az orvostanhallgatóval?
– Az is az én hibám. Ha meggyógyítom, jóvátettem. De ha meghal...
– És az a levágott kéz, az nem számít?
– Á, azért az mégsem! – mondta a tanár. – Egy egyszerű kéz azért mégsem számít!
– Értem – mondta Angel, s folytatta: – Miért fogják lesittelni?
– Így szól a törvény. Magának ismernie kellene.
– Á – mondta Angel –, tudhatja, hogy általában senki nem tud semmit. Azok pedig, akiknek kötelességük lenne tudniuk, sőt, azaz azok, akik értenek a gondolatokkal való manipuláláshoz, az eszmék szájba rágásához, ahhoz, hogy oly módon tálalják őket, hogy azt képzeljék, eredeti gondolataik vannak, sohasem újítják fel a szájbarágnivalójukat, s ennek következtében kifejezésmódjuk mindig húsz évvel előtte jár a kifejezendő anyagnak. Amiből az következik, hogy semmit sem lehet tőlük tanulni, mert beérik szavakkal.
– Nem szükséges filozófiai fejtegetésekbe bocsátkoznia, hogy megértesse velem, hogy nem ismeri a törvényt – torkolta le a professzor.
– Igaza van – válaszolta Angel –, de az viszont szükséges, hogy ezek az elmélkedések valahol elhangozzanak. Már amennyiben egyáltalán elmélkedéseknek lehet őket nevezni. Részemről hajlamos lennék inkább egy egészséges és megállapításokra képes egyén egyszerű reflexeinek tekinteni őket.
– Miféle megállapításokra képes egyénről beszél?
– Objektív és előítélet nélküli megállapításokra képes egyénről.
– Miért nem teszi rögtön hozzá: polgári előítéletek nélküli
megállapításokra – mondta a tanár. – Így szokták mondani.
– Helyes, elfogadom – mondta Angel. – Szóval a szóban
forgó egyének oly hosszasan és oly alaposan tanulmányozták a gondolat formáit, hogy a formák elleplezik előlük magukat a gondolatokat. Mikor aztán az ember beleüti az orrukat, valami másik formai izével szúrják ki az ember szemét. A formát magát számtalan szellemes mechanika alkatrésszel és berendezéssel gazdagították, és ezt igyekszenek összekeverni a szóban forgó gondolattal, amelynek tisztán fizikai, reflextermészetű, érzelmi és érzéki jelege teljes mértékben ismeretlen marad számukra.
– Egy szó nem sok, annyit sem értek belőle – mondta Nyeletnyeli.
– Ez olyan, mint a dzsessz-zenében a transz – magyarázta Angel.
– Kezdem kapiskálni – válaszolta Nyeletnyeli. – Azt akarja mondani: ugyanúgy, ahogy egyesek képesek megérezni annak a lényegét, mások meg nem.
– Igen – helyeselt Angel. – Rendkívül érdekes dolog, mikor az ember transzban van, azt látni, hogy mások képesek tovább beszélni és a formáikkal bíbelődni. Úgy értem: mikor az ember érzi a gondolatot. Azt a bizonyos anyagi valamit.
– Maga ködös dolgokat mond – állapította meg Nyeletnyeli.
– Bevallom, nem igyekszem világos lenni – mondta Angel –, mert rendkívül bosszantó, mikor valami olyasmit kell megpróbálnom kifejezni, amit én magam oly világosan érzek; egyébként pedig tökéletesen mindegy, el tudom-e fogadtatni vagy sem másokkal az álláspontomat.
– Magával nem lehet vitatkozni – mondta Nyeletnyeli.
– Én is azt hiszem, hogy nem lehet – válaszolta Angel. – De enyhítő körülményként vegye figyelembe, hogy találkozásunk kezdete óta első ízben merészelek ilyesmit csinálni.
– Maga nem tudja, mit akar – mondta Nyeletnyeli.
– Mikor boldogságot érzek a lábamban és a karomban – magyarázta Angel –, s oly laza és görcstelen tudok lenni, mint egy korpás zsák, tudom, hogy megvan, amit akarok, mert olyankor arra gondolhatok, hogyan szeretném magamat érezni.
– Tökéletesen meghülyített – állapította meg Nyeletnyeli. – A fejem felett függő, magától értetődő és kérlelhetetlen fenyegetés, mely e pillanatban rám nehezedik, bizonnyal nem idegen attól az ájuláshoz közel álló csömörtől, amely elárad e pillanatban negyven tavaszt megért, szakállas felépítményemen. Helyesebben tenné tehát, ha valami másról beszélne.
– De ha másról beszélek – mondta Angel –, akkor óhatatlanul Rochelle-ről kezdek beszélni, s ettől nyomban összedől az az épület, amelyet oly keservesen hordtam össze e néhány perc alatt. Ugyanis szeretném megizélni Rochelle-t.
– Ezt megértem – válaszolta Nyeletnyeli. – Én magam is szeretném. És számítok is rá, maga után, amennyiben nem látja ennek akadályát, és a rendőrség meg időt hagy rá.
– Én szeretem Rochelle-t – mondta Angel. – Valószínű, hogy ennek következtében még ostobaságokat fogok elkövetni. Mert már kezd elegem lenni az egészből. Az én filozófiai rendszerem túlságosan tökéletes ahhoz, hogy valaha is megvalósulhasson: továbbá, másoknak át nem adható, ezért kénytelen lennék saját magam, egyedül megvalósítani, az emberek pedig nem vennék be. Következésképp bármilyen ostobaságot követek el, annak nincs semmi jelentősége.
– Miféle rendszerről beszél? – kérdezte Nyeletnyeli. – Maga engem ma tökéletesen meghülyít.
– Az én minden problémára megoldást hozó rendszeremről – magyarázta Angel. – Ugyanis valóban mindenre találtam megoldást. E megoldások kiválóak, nagyteljesítményűek, de egyedül én ismerem őket, és nincs időm, hogy megismertessem őket másokkal is, annyira el vagyok foglalva. Dolgozom, és szeretem Rochelle-t. Érti?
– Hogy egyesek mi mindent nem csinálnak! – ámuldozott Nyeletnyeli.
– Igaza van – hagyta rá Angel –, de nekem még időre van szükségem, hogy éljek, hason fekve, nyáladzva. Nemsokára így is fogok tenni. S az ilyesfajta tevékenységtől sokat várok.
– Ha a zsaru holnap jön és letartóztat – mondta Nyeletnyeli –, kérni fogom önt, hogy ápolja az orvostanhallgatót. De mielőtt elvinnének, még levágom a kezét.
– Egyelőre nincs mód magát letartóztatni – nyugtatgatta Angel. – Egy hullára még joga van.
– Ó, néha az is előfordul, hogy előlegben tartóztatják le az embert – válaszolta a professzor. – Manapság a törvény maga se tudja, hogy mit csinál.

VIII.

Petitjean tisztelendő úr nagy léptekkel haladt az ösvényen. Súlyos általvetőt cipelt magával, s breviáriumát hanyagul lóbálta egy madzag végén, ahogy az írásbeli érettségi vizsgára induló diákok szokták a tintatartójukat. Továbbá, hogy örömet okozzon hallóérzékének (meg enmaga megszentelése céljából is), egy régi szent éneket zengett:

Száraz fűben jártam,
Zöld egeret láttam,
Gyorsan el is kaptam,
Sok itteni úrnak végigmutogattam.
Mindegyik azt mondta,
Hogy olajba dobjam,
Vízben rotyogtassam,
S lesz belőle csiga, jó,
Kicsit forróbb, mint a hó,
Nagykanálban tocsogó,
Ott ahol a rue Carneau
Házszáma csak egy zéró.

Sarkával erőteljesen kiemelte a zenemű hagyományos hangsúlyait, s e cselekvéssor eredményeként létrejött testi állapotát kielégítőnek találta. Akadt ugyan itt-ott egy-egy szúrós fűcsomó pontosan az út közepén, meg elszórva néhány himlőhelyes scrub spinifex, amelyik reverendája alatt belekarmolt a lábikrájába, de ugyan kit zavar az ilyen csekélység? Petitjean tisztelendő úr látott már ennél különbet is, mert nagy az Isten, és nagy az ő hatalma.
Egy macska sétált el előtte balról jobbra, s ebből arra következtetett, hogy közeledik már céljához. Aztán váratlanul Athanagorász táborhelyének kellős közepébe cseppent. Sőt, Athanagorász sátrának kellős közepébe. Ahol egyébként ez utóbbi éppen dolgozott, rendkívül elfoglalva szabványdobozai egyikével, amelyik nem volt hajlandó kinyílni.
– Üdvözlöm! – mondta a régész.
– Tiszteletem! – válaszolt a tisztelendő. – Mit mível?
– Ezt a dobozt igyeksz kinyitni – válaszolta Athanagorász –, de sehogy se boldogulok vele.
– Akkor hát ne nyissa ki – javasolta bölcsen a tisztelendő. – Ne erőltessük képességeinket.
– Ez egy hamukeverék-tartó – magyarázta Athanagorász.
– Mi az, hogy hamukeverék?
– Az egyfajta keverék – magyarázta tovább a régész. – De hosszú lenne ecsetelnem.
– Kérem, kérem – szabadkozott a tisztelendő. – Mi újság?
– Barrizone meghalt ma reggel – válaszolta Athanagorász.
– Magni nominis umbra... – mormolta a tisztelendő.
– Jam proximus ardet Ucalegon...
– Ó – vélekedett Petitjean –, nem szabad hinni az előjeleknek. Mikor fogják elhomokolni?
– Ma este vagy holnap.
– Elmegyünk és megnézzük – jelentette ki a tisztelendő. – Mégpedig azonnal.
– Magával megyek – mondta a régész. – Csak egy pillanatig várjon.
– Nem innánk előbb egy kortyot? – javasolta Petitjean.
– Cointreau-t?
– Nem!... De hoztam magammal.
– Nekem is van zythumom, azt itták a régi egyiptomiak – ajánlotta a régész.
– Köszönöm... ne teketóriázzunk.
Petitjean kikapcsolta általvetője hevedereit, s rövid kutatás után előkerített egy kulacsot.
– Tessék – mondta –, kóstolja meg.
– Csak ön után...
Petitjean hajlott a szóra, és jót húzott belőle. Aztán odanyújtotta a készüléket a régésznek. Az ajkához illesztette a kulacs száját, fejét hátravetette, de szinte azon nyomban ki is egyenesedett.
– Hiszen ebben nincs semmi!... – mondta.
– Azon egyáltalán nem csodálkozom... Hiába, semmit sem változtam –  állapította meg a tisztelendő. – Nagyivó és fecsegő... továbbá még nagybélű is.
– Különben sem ragaszkodtam hozzá – vigasztalta magát a régész –, csak éppen utánoztam volna.
– Az nem számít – mondta a tisztelendő. – Ezért büntetést érdemlek. Hány szilva van egy rendőrszilvás ládában?
– Mit ért maga rendőrszilván? – kérdezte a régész.
– Á, igen – mondta Petitjean –, természetesen teljesen jogosult a kérdése. Ez egy képes kifejezés, amely a sajátom, s azokat a 7,65-ös töltényeket jelenti, amelyekkel a rendőrök stukkerját töltik.
– Ez egyezik azzal a magyarázatkísérlettel, amelyet közben megpróbáltam kidolgozni – mondta a régész. – Na, mondjuk, hogy huszonöt.
– A teremburáját, az sok – mondta a tisztelendő. – Mondjon hármat.
– Akkor három.
Petitjean felragadta rózsafüzérét, és háromszor végigdarálta, de oly sebesen, hogy a fényes olvasószemek csak úgy füstöltek fürge ujjai között. Aztán megint zsebre vágta, és megszellőztette egy kicsit a kezét.
– Éget!... – mondta. – Így is van rendjén. Egyébként a világ le van...
– Ó – mondta Athanagorász –, ezt öntől senki sem veszi zokon.
– Maga művelten társalog – mondta Petitjean. – Maga jól nevelt úriember. Nagy öröm az ember számára, ha önmagához hasonló színvonalú emberrel találkozik össze egy ilyen sivatagban, amelyik csupa homok meg ragadós homoki csiliszta.
– A tippancsról se feledkezzen meg – vágott közbe a régész.
– Hogyne, persze – mondta a tisztelendő. – Arra az apró csigafajtára gondol? De, csakugyan, mi van ifjú barátnőjével, a szép keblű hölggyel?
– Ritkán jár ki – mondta a régész. – Lent van a föld alatt, és fúr a testvéreivel. Szépen haladnak. De a tippancs, az nem csigafajta. Hanem inkább fű.
– Szóval, akkor nem látjuk? – kérdezte a tisztelendő.
– Ma nem.
– Mondja csak, mért jött ide ez a nő – érdeklődött tovább Petitjean. – Egy ilyen szép lány, akinek ilyen rendkívül szép a bőre, ilyen csodálatos a haja, a melle pedig, a melle, attól akár rögtön ki is átkozhatják az embert az egyházból, olyan értelmes és olyan kemény, és sohasem lehet vele találkozni! Talán csak nem hál a testvéreivel, utóvégre!
– Nem – nyugtatta meg a régész. – Azt hiszem, Angel tetszik neki.
– Hát akkor? Ha kívánja, összeadhatom őket.
– Angelnak kizárólag Rochelle-en jár az esze – magyarázta a régész.
– Az a lány nekem nem az esetem. Túlságosan dundi.
– Hát igen –  mondta Athanagorász. – De ha mégis szerelmes bele.
– Vajon valóban szerelmes bele?
– Csakugyan érdekes feladat lenne eldönteni, valóban az-e.
– Szerelmes maradhat-e bele, mikor látja, hogy a barátjával hál? – fejtegette Petitjean. – Mikor ilyesmiről hall engemet beszélni, véletlenül se higgye, hogy egy gátlásos alak szexuális kíváncsiságával áll szemben. Személy szerint ugyanis magam is szoktam bibizgetni üres óráimban.
– El is hiszem – mondta Athanagorász. – Ne mentegetőzzék. Tulajdonképpen azt hiszem, hogy Angel igazándiból szereti. Ezzel azt akarom mondani, hogy addig, amíg reménytelenül szalad utána. És amíg nem kezd majd Rézike után érdeklődni, akinek egyéb se kellene.
– Ó, ó! – vélekedett Petitjean. – Szóval, zsebhokizik a fiú?
– Mit csinál?
– Zsebhokizik. Bocsásson meg, ez amolyan sekrestyésargó.
– Még most sem... Ahá! Persze hogy értem – kiáltott fel Athanagorász. – Nem, mégse hinném, hogy zsebhokizzék.
– Ilyen körülmények között viszont – fontolgatta Petitjean – talán mégiscsak sikerülne összefektetnünk Rézikével.
– A magam részéről szeretném, ha belemenne – jelentette ki Athanagorász. – Olyan muris két teremtés.
– El kell őket vinnünk látogatóba a remetéhez – mondta a tisztelendő. – Claude Léonnak van egy állati klassz hitbuzgalmi feladata. Ah, a csudába! Már megint. No, annyi baj. Juttassa majd később eszembe, hogy végig kell mondanom néhányszor a rózsafüzért.
– Mi történt már megint? – kérdezte a régész.
– Folyton ezek az ordenáré kifejezések – csóválta a fejét bosszúsan Petitjean. – De nincs neki nagyobb jelentősége. Majd mindjárt rekapitulálom. Szóval, hogy visszatérjünk oda, ahonnan kiindultunk, arról beszéltem az imént, hogy ez a remete nem mindennapi látványt nyújt.
– Még nem jártam nála sohasem – mondta a régész.
– Magának nem is jelentene különösebb élményt. Maga már öreg.
– Hát igen – bólintott rá a régész –, én már inkább csak a múlt tárgyai és emlékei között babrálgatok. De azért két jóképű fiatal teremtés látványát, egyszerű és természetes pozíciókban, egyáltalán nem találom visszataszítónak.
– Ez a néger nő!... – folytatta Petitjean.
De nem fejezte be.
– Mi van vele?
– Izé... rendkívül tehetséges. Akarom mondani, rendkívül hajlékony. Kellemetlen volna önnek, ha azt kérném, hogy beszéljünk másról?
– Egyáltalán nem – tiltakozott a régész.
– Kezdek ugyanis felizgulni – magyarázta Petitjean. – És nem szeretnék alkalmatlankodni ifjú barátnőjénél. Beszéljen inkább arról, mondjuk, hogy milyen jó egy pohár hideg víz az ember nyakába, vagy az indián faramuciról.
– Mi az az indián faramuci?
– Fölöttébb elterjedt kínzásmód egyes indián törzseknél – magyarázta a tisztelendő úr. – Abból áll, hogy a páciens herezacskóját gyengéden rászorítják egy fatuskóra úgy, hogy a herék jól kiugorjanak, aztán egy fakalapáccsal kippkopp, szétzúzzák őket... Jujjjujjjujjj!... – fűzte még hozzá magyarázatul, s közben kígyó módra tekergett. – Jujjj, hogy az hogy fájhat!
– Kitűnő találmány – mondta a régész... – Erről eszembe jut egy másik...
– Ne folytassa – kérlelte a tisztelendő kétrét görnyedve. – Most már teljesen lecsillapodtam.
– Nagyszerű – mondta Athanagorász. – Indulhatunk?
– Hogyhogy? – csodálkozott el a tisztelendő. – Még nem indultunk el? Megdöbbentő, hogy ön milyen szószátyár.
A régész elkacagta magát. Levette trópusi sisakját, s felakasztotta egy szegre.
– Követem – mondta.
– Egy liba, két liba, három liba, négy liba... – recitálta a tisztelendő.
– Miattad a galiba – mondta rá a régész.
– Ámen – fejezte be Petitjean.
Keresztet vetett, s elsőnek lépett ki a sátorból.

IX.

Az ilyenfajta excentricitás szabályozható...
(A Mechanika az 1900-as Világkiállításon. Dunod, Párizs. 204. o.)

– Az imént azt mondta, hogy ez itt tippancs? – érdeklődött Petitjean tisztelendő úr, miközben ujjával a szóban forgó fű felé bökött.
– Nem ez az – jegyezte meg a régész. – De van tippancs is...
– Különben nem is érdekes – zárta le a vitát a tisztelendő. – Mi szükség a név ismeretére, mikor az ember ismeri magát a dolgot?
– A beszélgetéshez szükséges.
– Ahhoz megfelelne akármilyen más elnevezés is.
– Természetesen így van – válaszolta a régész –, de ebben az esetben nem ugyanazt a dolgot jeleznénk ugyanazzal a névvel aszerint, hogy éppen kivel társalognánk.
– Helytelenül fogalmaz – mondta a tisztelendő. – Aszerint, hogy éppen kinek gyónnánk.
– Dehogyis – mondta a régész. – Először is ez nem ideillő szó, másodszor és főleg, egyáltalán nem is azt jelenti, amit én akartam mondani.
A Barrizone-szálloda felé jártak. A tisztelendő bizalmasan belekarolt a régészbe.
– Jó, elhiszem magának... – mondta. – De egy kicsit irritál.
– Önnél ez irrituális torzulás.
– Ettől eltekintve: hol tart az ásatásokkal?
– Rendkívül gyorsan haladunk előre. Követjük az irányvonalat.
– Nagyjából minek felel az meg?
– Ó... nem is tudom... – mondta a régész. – Lássuk csak...
Látszott rajta, hogy erősen gondolkozik.
– Megközelítőleg nem vezethet messze a szállodától.
– Talált már múmiákat?
– Minden étkezésre azt eszünk. Nem rossz. Általában igen jól vannak elkészítve, csak sok bennük a szagos fű.
– Valamikor én is megkóstoltam, a Királyok Völgyében – mondta a tisztelendő. – Arrafelé ez helyi specialitás.
– Azt az ott lakók maguk gyártják. De a miéink valódiak.
– Utálom a múmiahúst – mondta a tisztelendő. – Azt hiszem, még a maga petróleuma is jobb.
Eleresztette Athanagorász kezét.
– Bocsánat, egy pillanatra.
A régész látta, amint lendületet vesz, és két fordulatot ír le a térben. A kezére esett, és elkezdett cigánykereket hányni. Virágként szétnyílt reverendája rátapadt a lába szárára, és alatta kirajzolódtak hatalmasan fejlett lábikrái. Vagy egy tucat cigánykerék után megállt kézállásban, majd hirtelen talpra ereszkedett.
– Az eudista misszionáriusoknál nevelkedtem – magyarázta a régésznek. – Szigorú iskola, de testre-lélekre egyaránt igen jó hatással van.
– Sajnálom – mondta Athanagorász –, hogy nem léptem szerzetesi pályára. Csak most fogom fel, mit vesztettem, mikor önt látom.
– Azért ön is vitte valamire – vigasztalta a tisztelendő.
– Felfedezni egy irányvonalat, az én koromban... – bigygyesztette le az ajkát a régész. – Már túlságosan késő...
– A fiatalok még hasznát látják.
– Nem kétséges.
Az éppen megmászott emelkedés tetejéről megpillantották a szállodát. Pontosan előttük, fénylőn, vadonatújan csillogott a tűző napon az aládúcolt vágány. Két oldalán magas homoktöltés emelkedett, a vége pedig elveszett egy másik homokbucka mögött. A munkások éppen most verték be az utolsó kampósszegeket a talpfákba; a szegfejekre zuhanó kalapács megcsillanó fénye előbb érkezett el hozzájuk, mint a csattanás hangja.
– Nini, ezek kettészelik a szállodát!... – mondta Petitjean.
– Igen... A számításokból az derült ki, hogy ez elkerülhetetlen.
– Micsoda esztelenség! – méltatlankodott a tisztelendő. – Nincs olyan sok szálloda ezen a vidéken.
– Erre én is gondoltam – mondta a régész. – De hát Dudu a fejébe vette.
– Nem esnék nehezemre szóviccet faragni erre a Dudu névre – mondta a tisztelendő –, de még azt hihetnék, hogy előre megfontoltan választották neki ezt a nevet. Pedig én aztán igazán tanúsíthatom, hogy szó sincs ilyesmiről.
Elhallgattak, mert elviselhetetlenné vált a zaj. A sárgafekete taxi kissé félreállt, hogy utat engedjen a vaspályának; a májvirágok változatlan bujasággal virágzottak. A szálloda felett, szokása szerint, most is reszketett a levegő, s a homok is homok maradt, vagyis sárga, porállományú és hívogató. Ami a napot illeti, az változás nélkül ragyogott az égen, s az épület a két férfi szeme elől elrejtette a mögötte messze, jobbról és balról halott-fénytelenül húzódó hideg, fekete határzónát.
Carlo és Marino megállt; először azért, hogy továbbengedjék a tisztelendőt és a régészt, aztán meg, mert egyelőre vége volt a munkának. Hogy folytathassák, előbb le kellett bontaniuk a szálloda egyik szárnyát, s főleg, előbb ki kellett hozniuk Barrizone testét.
Leejtették hát súlyos krampácsaikat, és lassú léptekkel elindultak a halomba rakott talpfák és sínek irányába, hogy addig is előkészítsék a következő szakasz szerelési munkáit. Az anyaghalmok fölött vékony acéllemezekből készült emelőszerkezetek törékeny profilja rajzolódott ki, fekete szegélyű háromszögeket hasítva ki az égből.
A két munkás felkúszott a töltésre. Közben a kezükkel is segítettek maguknak, mert a töltés oldala meredek volt. Valósággal legurultak a másik oldalon, és eltűntek a tisztelendő meg a kísérője szeme elől.
A két férfiú belépett a főhelyiségbe, Athanagorász becsukta maga mögött az üvegajtót. Odabent meleg volt. Orvosságszag áradt lefelé a lépcsőn, övmagasságban megállapodott a helyiségben, s minden rendelkezésre álló zugba beszivárgott. Egy teremtett lélek sem volt a szobában.
Felkapták a fejüket, mert léptek hallatszottak az emeletről. A tisztelendő a lépcsőhöz ment, s a régésztől követve, felfelé indult. A szagtól felfordult a gyomruk. Athanagorász megpróbálta visszatartani a lélegzetét. Felértek az emeleti folyosóra, s a hangok elvezették őket abba a szobába, ahol a halott ki volt terítve. Kopogtattak. Belülről valaki betessékelte őket.
Barrizone maradványait egy nagy ládába rakták, amelyben éppen elfért, tekintve, hogy a baleset következtében kissé megrövidült. A leszakadt koponyarész az arcán feküdt; ott, ahol az arc volt, most csupán fekete, göndör hajcsomó látszott. A helyiségben csak Angel tartózkodott, aki magában beszélt. Mikor megpillantotta a látogatókat, abbahagyta.
– Jó napot! – köszöntötte a tisztelendő. – Hogy van?
– Hát csak így... – válaszolta Angel.
Kezet szorított a régésszel.
– Mintha az előbb beszélgetett volna – mondta a tisztelendő.
– Félek, hogy Barrizone unatkozik – válaszolta Angel. – Megpróbáltam hát elbeszélgetni vele egyről s másról. Nem hinném, hogy hallja, amit mondok, de azért biztosan jólesik neki. Derék ember volt.
– Ronda egy baleset – mondta Athanagorász. – Az ilyesmi leveri az embert.
– Le bizony – mondta Angel. – Ez Nyeletnyeli professzor véleménye is. Elégette a repülőgépmodelljét.
– A fene vigye el! – fakadt ki a tisztelendő. – Pedig reméltem, hogy látom repülés közben.
– Eléggé ijesztő látvány – mondta Angel. – Legalábbis azt állítják...
– Hogy érti ezt?
– Mert látni nem lát belőle semmit az ember. Túlságosan gyorsan repül. Csak a zúgását hallani.
– Hol a professzor? – kérdezte Athanagorász.
– Odafönn – válaszolta Angel. – Várja, mikor jönnek letartóztatni.
– Miért tartóztatnák le?
– A betegnaplója most egálban van – magyarázta Angel. – S attól tart, hogy az orvostanhallgató nem épül fel. Gondolom, éppen most vágja le a kezét.
– Ennek is a modell az oka? – érdeklődött Petitjean.
– A motor belemart a fiú kezébe – mondta Angel. – Azonnal elfertőződött. Így aztán le kell neki vágni a kezét.
– Ez sehogy sincsen rendjén – mondta a tisztelendő.
– Fogadni mernék, hogy még egyikük sem járt a remeténél.
– Nem – vallotta be Angel.
– Mondja, hogyan akarnak maguk ilyen körülmények között élni? – kérdezte a tisztelendő. – I/a minőségű hitbuzgalmi cselekményt kínálnak fel maguknak megtekintésre, valóban lélekemelő látványt, és oda se fütyülnek rá...
– Mi már nem vagyunk hivők – válaszolta Angel. – Nekem, személy szerint, főleg Rochelle-en jár az eszem.
– Kész okádék az a nő – mondta a tisztelendő. – Ha meggondolom, hogy nyugodtan megbögyörészhetné helyette Athanagorász csirkéjét!... Eh, borzasztó alak maga azzal a petyhüdt húsú nőjével!
A régész kibámult az ablakon, nem vett részt a társalgásban.
– Nagyon szeretnék Rochelle-lel hálni – mondta Angel. – Hevesen, kitartóan és elkeseredetten szeretem. Maga talán kacag ezen, de így van, nem másképp.
– Rochelle fütyül a maga szép fizimiskájára – mondta a tisztelendő. – A teringettét! Ha én a maga helyében lennék!...
– Szívesen megcsókolom Rézikét is – mondta Angel –, sőt, meg is ölelgetem, de ettől még nem leszek boldogabb.
– Ó – kiáltott fel a tisztelendő. – Ne kínozzon! Menjen, látogassa meg a remetét, az iskoláját!... Majd mindjárt másképpen gondolkozik!...
– Nekem Rochelle kell – csökönyösködött Angel. – Éppen ideje, hogy megkapjam. Mert egyre jobban tönkremegy. A karja már felvette a barátom testének a formáját, a szeme kifejezéstelen, az álla eltűnt, a haja zsíros. És az is igaz, hogy petyhüdt meg lágyabb, mint a rothadásnak indult gyümölcs, a szaga is olyan meleg testszag, mint a rothadó gyümölcsé, és mégis, mégis a rabja vagyok.
– Csak semmi költészet – mondta Petitjean. – A rothadt gyümölcs különben is undorító. Ragadós, szotyós. Szétszakul a kézben.
– Talán csak nagyon érett... – jegyezte meg Angel. – Túlérett. Ami, egyrészt, jobb is.
– Maga még nem olyan idős, hogy így beszéljen.
– Nincs idős vagy nem idős ember. Én is jobb szeretném, ha olyan lenne, mint azelőtt. De hát a dolog nem olyan egyszerű.
– Nyissa már ki a szemét, fiatalember! – buzdította a tisztelendő.
– Kinyitom, de csak azt látom, hogy minden reggel Anna szobájából jön ki. Még kitárulkozva, még átizzadva, fülledten és ragacsosan, s én éppen erre vágyom. Úgy szeretném magamra teríteni, biztosan úgy lehetne kenni, mint a viaszt.
– Émelyítő, amiket maga beszél – mondta a tisztelendő. – Valóságos Szodoma és Gomorra, csak még annyira sem normális. Fiatal barátom, maga nagy bűnös.
– Olyan lehet az illata, mint a napon felmelegedett tengervízben megpuhult algáé – folytatta Angel. – Mikor már kezd bomlani. És vele szeretkezni olyan lehet, mint egy kancával, millió tág és rejtett zug, verejtékszag, mosdatlanság. Azt szeretném, hogy egy egész álló hónapig ne mosakodjék, hogy mindennap feküdjön le Annával, és amikor megcsömörlik tőle, akkor, a szobájából kijövet, kapjam meg. Mikor még tele van vele.
– Elég, elég – vágott közbe a tisztelendő. – Gusztustalan fráter.
Angel ránézett Petitjeanra.
– Maga nem érti. Maga semmit sem értett az egészből. Rochelle-nek vége. Kész.
– Hogyne érteném, persze hogy kész – mondta a tisztelendő.
– Igen – válaszolta Angel –, ebben az értelemben is. De meg az én számomra is.
– Ha most jól farba rúghatnám magát – mondta Petitjean –, akkor egyszerre minden másként lenne.
A régész visszajött.
– Kísérjen el bennünket, Angel – mondta. – Jöjjön, látogussuk meg a remetét. Rézikét is magunkkal visszük, mind a négyen elmegyünk. Ki kell szellőztetnie a fejét, nem szabad itt maradnia Pippóval. Itt már vége mindennek, de nem a maga számára.
Angel végigsimította a homlokát, s mintha egy kicsit lecsillapodott volna.
– Szívesen – válaszolta. – A doktort is magunkkal visszük.
– Gyerünk érte együtt – javasolta a tisztelendő. – Hány lépcsőfok innen föl a padlásra?
– Tizenhat – mondta Angel.
–  Sok – vélte Petitjean. – Három elég lesz. Mondjuk, négy.
Előhúzta a zsebéből a rózsafüzért.
– Előbb lemorzsolom a hátrányomat – mondta. – Elnézésüket kérem. Mindjárt utánuk megyek.

X.

Ha társaságban végezzük mutatványainkat, nevetséges lenne nagyobb kalapot használnunk.
(Bruce Elliott: A bűvészet kiskátéja. Payot, 223. old.)

Elsőnek Angel lépett be. A betegszobában csak az orvostanhallgató volt, az operációs asztalon kiterítve, meg a fehér állatorvosi köpenybe bújt Nyeletnyeli doktor, aki éppen a szikéjét fertőtlenítette a borszeszlámpa lángjánál, hogy aztán salétromsavba mártsa. Félig vízzel, félig ragyogó műszerekkel teli, négyszögletes, nikkelezett edényke rotyogott a villanyresón, egy vörös folyadékkal teli lombikból gőzfelhő örvénylett felfelé. Az orvostanhallgató mezítelenül, behunyt szemmel feküdt; rázta a hideg, az erős hevederek mélyen belevágtak tétlenségtől és a rossz szokásoktól petyhüdt húsába, de nem szólt egy mukkot sem; Nyeletnyeli professzor a Black, Brown and Beige egyik sorát fütyülte, mindig ugyanazt, mert a többi sehogy se jutott az eszébe. Angel lépteinek hallatára megfordult; e pillanatban Athanagorász és Petitjean tisztelendő is feltűnt a fiú mögött.
– Jó napot, doktor úr – köszöntötte Angel.
– Üdvözlöm, fiatalember – válaszolta Nyeletnyeli. – Hogy ityeg a fityeg?
– Mint lyukban a tücsök.
A professzor üdvözölte a régészt és a tisztelendőt is.
– Segítségére lehetünk valamiben? – érdeklődött Angel.
– Nem – mondta a tanár. – Egy perc alatt elkészülök az egésszel.
– El van altatva?
– Mit képzel... – tiltakozott Nyeletnyeli. – Ilyen csekélységért! 
Nyugtalannak látszott, lopva hátra-hátratekingetett.
– Széklábbal érzéstelenítettem – magyarázta. – De, mondja csak, idejövet nem találkoztak véletlenül egy rendőrfelügyelővel?
– Nem – nyugtatta meg Athanagorász. – Nem láttunk senkit, professzor úr.
– Mert biztosan értem jönnek és letartóztatnak – mondta Nyeletnyeli. – Túlléptem a kvótámat.
– Bosszantja a dolog? – érdeklődött a tisztelendő.
– Eh, dehogyis – mondta Nyeletnyeli. – Csak nem bírom a rendőrfelügyelőket. Még levágom ennek a fajankónak a kezét, aztán iszkolok.
– Súlyos az eset? – kérdezte Angel.
– Nézzen ide!
Angel és a tisztelendő közelebb ment az asztalhoz. Athanagorász néhány lépésnyi távolságból figyelte őket. A beteg kéz gyalázatos látványt nyújtott. A tanár az operáció céljából kinyújtotta az orvostanhallgató teste mellett. A tátongó, élénkzöld seb közepéből bőséges hab gyöngyözött a most már tökéletesen begyulladt, elrongyolódott szélek felé. A páciens ujja között nedves váladék csorgott, s összemocskolta a vastag lepedőt, amelyen szapora reszketésektől rázott teste nyugodott. Szüntelenül hatalmas buborékok törtek fel a sebből, szétpattantak, s megszámlálhatatlan, apró, szabálytalan alakú cseppel permetezték be a beteg testét a keze körül.
Elsőnek Petitjean fordította el a fejét sajnálkozó ábrázattal. Angel még nem vette le a szemét az orvostanhallgató petyhüdt testéről, hamuszürke bőréről, lottyadt izmairól s a mellét fedő néhány szánalmas, fekete szőrszálról. A csontos térd, a nem egészen egyenes lábszár és a piszkos lábfej látványának hatására ökölbe szorította a kezét, aztán Athanagorász felé fordult. A régész a vállára tette a kezét.
– Nem ilyen volt, mikor idejött... – mormogta Angel. – Vajon mindenkire így hat a sivatag?
– Nem – nyugtatta meg Athanagorász. – Ne ütközzék meg rajta, fiam. Nem gyerekjáték ám az ilyen operáció!
Petitjean tisztelendő úr odament a hosszú helyiség egyik ablakához, és kinézett rajta.
– Azt hiszem, Barrizone holttestéért jönnek – mondta.
Carlo és Marino jött a szálloda felé, valami hordágyszerű alkotmányt cipelve. Nyeletnyeli professzor is közelebb ment az ablakhoz, ő is kitekintett.
– Ahá! – mondta. – A két fizikai munkás. Már azt hittem, hogy a detektívek.
– Remélem, nem kell nekik segítenünk – jegyezte meg Angel.
– Nem – nyugtatta meg Petitjean. – Elég lesz, ha a remetét látogatjuk meg. Tulajdonképpen ezért is jöttünk magához, professzor úr.
– Mindjárt végzek – mondta Nyeletnyeli. – Már előkészítettem a műszereket. De semmiképpen sem megyek magukkal. Ahogy végeztem, búcsút mondok ennek a helynek.
Felgyűrte az inge ujját.
– Most levágom a kezét. Ha undorodnak tőle, ne nézzenek ide. De elkerülhetetlen. Sajnos, az a benyomásom, hogy kampec, mert nagyon rossz állapotban van.
– Nem lehetne valamit csinálni? – kérdezte Angel.
– Nem, semmit – mondta a professzor.
Angel elfordult. A tisztelendő úr és a régész követte példáját. A professzor átöntötte a vörös folyadékot a lombikból valami kristályosító edényfélébe, és felragadta a szikéjét. A három látogató hallotta, hogyan csikordulnak meg a kés alatt a beteg csuklójának a csontjai, s már be is volt fejezve a műtét. Az orvostanhallgató meg sem moccant. A tanár felitatta a vért egy csomó vattával és éterrel, aztán megragadta a kart, és a véres csonkot belenyomta a kristályosító edénybe. A folyadék azonnal megalvadt, kérget képezve körülötte.
– Mit csinál? – érdeklődött Petitjean, aki lopva odasandított.
– Pálmagubacs-viaszba tettem – magyarázta Nyeletnyeli.
Nikkelezett fogója segítségével óvatosan felemelte a levágott kézfejet, egy üvegtányérra helyezte, aztán leöntötte salétromsavval. Vörhenyes füst keletkezett. A maró gőzöktől köhécselt.
– Végeztem – jelentette be. – Most kioldom a hevedereket, és felébresztem a beteget.
Angel segített neki kikapcsolni a lábtartó szíjakat, a tisztelendő a nyakat szabadította ki. Az orvostanhallgató még mindig nem mozdult.
– Valószínűleg meghalt – mondta Nyeletnyeli.
– Hogyan lehetséges ez? – kérdezte a régész.
– Az érzéstelenítéstől... valószínűleg túlságosan fejbe kólintottam.
Nevetett.
– Csak tréfáltam. Nézzenek ide!
Az orvostanhallgató szemhéja hirtelen felnyílt, mint parányi, merev ablaktábla. A páciens felült.
– Mért vagyok pőrére vetkőztetve? – érdeklődött.
– Mit tudom én... – válaszolta Nyeletnyeli, s hozzálátott köpenye kigombolásához. – Mindig is gondoltam, hogy exhibicionista hajlamai vannak.
– Megártana magának, ha abbahagyná a hülyéskedést? – vágta oda gorombán az orvostanhallgató.
Tekintete a csonkra esett.
– Ezt nevezi maga rendes munkának? – kérdezte.
– Ne bosszantson! – mondta Nyeletnyeli. – Csinálta volna maga.
– Legközelebb úgy is lesz – feleselt az orvostanhallgató. – Hol a ruhám?
– Elégettem... – vallotta be Nyeletnyeli. – Nem akartam mindenkit megfertőzni vele.
– Pucér vagyok, s azt akarja, hogy pucér is maradjak? – tiltakozott az orvostanhallgató. – A kutya teremtésit magának!
– Elég legyen – mondta Nyeletnyeli. – Kezd kihozni a sodromból.
– Ne vitatkozzanak – szólt közbe a régész. – Biztosan van más ruhája is.
– Hé, öregúr – fordult hozzá az orvostanhallgató. – Mit avatkozik bele?
– Elég lesz már? – szólt rá Nyeletnyeli. – Befogja végre a száját?
– Mi esett magukba? – érdeklődött a tisztelendő úr. – Eta, peta, konzora...
– Pofa be! – fakadt ki az orvostanhallgató. – Elegem van a hülyéskedéseikből. Szarok a pofájukra, ahányan csak vannak!
– Erre nem így kell helyesen felelni – mondta Petitjean. – Hanem így: Ide vigyázz, ne oda...
– Ne szóljon hozzá – mondta Nyeletnyeli. – Műveletlen, faragatlan fickó.
– Még mindig jobb, mintha gyilkos lennék... – vágta vissza az orvostanhallgató.
– Egyáltalában nem – mondta Nyeletnyeli. – Adok magának egy injekciót.
Azzal odalépett az asztalhoz, és egyik kezével a páciensét tartva, gyorsan kikapcsolta a többi szíjat is. A fiú nem mert védekezni, mert félt, hogy elrontja helyre kis vadonatúj viaszcsonkját.
– Ne engedjék, hogy beadja a... – könyörgött az orvostanhallgató. – Ki akar nyírni. Ronda vén gazember.
– Fogja be a pofáját – förmedt rá Angel. – Nem akarunk mi magának semmi rosszat. Engedje, hogy a professzor úr meggyógyítsa.
– Ez a vén gyilkos? – ordított az orvostanhallgató. – Nem elég, hogy alaposan elintézett azzal a székkel? Most is ki az, aki röhög?
– Én – állapította meg Nyeletnyeli.
Hirtelen mozdulattal beledöfte az arcába a tűt. Az orvostanhallgató felsikoltott, aztán kinyúlt a teste, és többet meg sem moccant.
– Na tessék – mondta Nyeletnyeli. – Most aztán tűnjünk el.
– Az alvástól megnyugszik? – érdeklődött a tisztelendő.
– Lesz rá ideje az örökkévalóság végezetéig – világosította fel a professzor. – Valódi kárpáti ciánt adtam be neki.
– Az aktív variánst? – kérdezte a régész.
– Hogyne, persze – válaszolta a professzor.
Angel értetlenül bámult rá.
– Hogyhogy?... – suttogta. – Meghalt!...
Athanagorász az ajtó felé vonszolta. Petitjean tisztelendő követte őket. Nyeletnyeli professzor kibújt a köpenyéből, az orvostanhallgató fölé hajolt, és az ujját a szemébe dugta. A test mozdulatlan maradt.
– Senki sem segíthetett volna rajta – mondta a profeszszor. – Nézzenek csak ide.
Angel megfordult. Az orvostanhallgató bicepsze a csonk felett felrepedezett és megnyílt. A szakadás mellett zöldes duzzanatok látszottak a húson, és ezer meg ezer parányi buborék szállt, örvénylett felfelé a tátongó seb homályos mélységeiből.
– Viszontlátásra, gyermekeim – mondta Nyeletnyeli. – Nagyon sajnálom, hogy így történt. Nem hittem volna, hogy ez lesz belőle. Tulajdonképpen, ha Dudu valóban eltűnt volna, ahogy mindenki hitte, semmi sem így történt volna, s az orvostanhallgató meg Barrizone is élne. De ár ellen nem lehet úszni. Túlságosan sok a lejtő, meg aztán...
Órájára pillantott.
– Meg aztán öregszik is az ember.
– Viszontlátásra, doktor úr – köszönt el tőle Athanagorász.
Nyeletnyeli professzor ajkán szomorú mosoly játszadozott.
– Viszontlátásra – mondta Angel.
– Ne bánkódjék miatta – mondta a tisztelendő. – A detektívek rendszerint tökfilkók. Nem akar egy jó remeteállást?
– Nem – válaszolta Nyeletnyeli. – Fáradt vagyok. Jobb így. Viszontlátásra, Angel. Ne legyen olyan mamlasz. Magára hagyom a sárga ingeimet.
– Viselni fogom őket – válaszolta Angel.
Visszamentek, és kezet szorítottak Nyeletnyeli professzorral. Aztán elindultak, élükön Petitjean tisztelendő úrral, s lementek a recsegő lépcsőn. A menetet Angel zárta be. Még egyszer visszafordult. Nyeletnyeli professzor búcsút intett neki. Szája szöglete elárulta, hogy meg van illetődve.

XI.

Athanagorász ment középen. Bal oldalán Angel haladt; a régész átölelte a vállát, a tisztelendő a jobb karjába kapaszkodott. Athanagorász táborhelye felé irányozták lépteiket, hógy Rézikét is magukkal vigyék Claude Léonhoz.
Eleinte hallgattak, de Petitjean tisztelendő úr nem sokáig bírta szó nélkül.
– Szeretném tudni, miért utasította vissza a remete állást Nyeletnyeli professzor – szólalt meg.
– Úgy gondolom, elege van mindenből – vélekedett Athanagorász. – Egész életében gyógyít, s a végén ez az eredmény...
– Előbb-utóbb minden orvos ide jut... – mondta a tisztelendő.
– De nem mindet tartóztatják le – vetette ellen Athanagorász. – Rendszerint sikerül elleplezniük. Nyeletnyeli professzor viszont sohasem kívánt csaláshoz folyamodni.
– De hogyan leplezik el? – érdeklődött a tisztelendő.
– Amikor már reménytelen a beteg helyzete, átjátsszák más, fiatalabb kartársaknak, és így tovább.
– Valamit mégsem értek. Ha az átjátszott beteg meghal, akkor mindig kell lennie egy orvosnak, aki ráfizet?
– Az ilyen esetben gyakran meggyógyul a beteg.
– Milyen esetben? – kérdezte a tisztelendő úr. – Bocsásson meg, de nem tudom követni az okfejtését.
– Hát amikor az öregebb doktor átjátssza a fiatalabb kollégának – magyarázta Athanagorász.
– De hiszen Nyeletnyeli nem volt még öreg orvos... – tűnődött Angel.
– Negyven-negyvenöt esztendős lehet... – saccolta a tisztelendő.
– Igen – mondta Athanagorász. – Nem volt mázlija.
– Ó – mondta a tisztelendő úr –, mindenki öl, mindennap megölnek valakit. Csak az nem fér a fejembe, miért utasította vissza a remete állást. A papi rendet azért találták fel, hogy legyen helyük a bűnösöknek. Szóval?
– Helyesen tette, hogy felajánlotta neki – mondta a régész –, de Nyeletnyeli túlságosan tisztességes ember ahhoz, hogy elfogadhassa.
– Gügye fráter – állapította meg a tisztelendő úr. – Senki sem követeli tőle, hogy tisztességes legyen. Most aztán mihez kezd?
– Azt én nem tudom megmondani... – dünnyögte csak úgy magának Athanagorász.
– Elmegy innen – mondta Angel. – Nem akarja, hogy letartóztassák. Elmegy majd valami pocsék helyre.
– Beszéljünk inkább másról – javasolta a régész.
– Kitűnő ötlet – helyeselt Petitjean tisztelendő úr.
Angel nem szólt semmit. Mind a három szótlanul haladt. Időnként rátapostak egy-egy csigaházra, s a sárga homok szerterepült körülötte. Árnyékuk szorgalmasan követte őket, szinte felegyenesedve, egészen kicsire zsugorodva. Ha szétterpesztették a lábukat, meg is láthatták, de érdekes véletlen folytán a tisztelendő úré a régész árnyékának a helyén volt.

XII.

Louise 
– Igen.
(Francois de Curel: Az oroszlánrész. G. Crés. IV. felv. 2. jel. 175. o.)

Nyeletnyeli professzor egyenes vonalú tekintetet vetett maga köré. Látszólag minden a legjobb rendjén volt. A műtőasztalon az orvostanhallgató teste tovább repedezett, hol itt, hol ott fakadt fel s fortyogott. Ez volt az egyetlen elintéznivalója. Az egyik sarokban egy ólommal bélelt kád állt. Nyeletnyeli odagördítette az asztalt, szikéjével elvágta a hevedereket, s a hullát a kádba lökte. Majd visszament a ballonokkal és üvegcsékkel teli állványhoz, kiválasztott két ballont, s tartalmukat a dögre öntötte. Aztán kinyitotta az ablakot, és távozott.
A szobájában inget váltott, megfésülködött a tükör előtt, megigazította kecskeszakállát, és kikefélte a cipőjét. Kinyitotta a szekrényt, megkereste az egymásra tornyozott sárga ingeket, óvatosan leemelte az egészet, és átvitte Angel szobájába. Aztán anélkül hogy visszatért volna szobájába, vagy akár csak megfordult volna, szóval minden megindultság nélkül lement a lépcsőn. A hátsó ajtón lépett ki. Ott állt a kocsija.
Anna a szobájában dolgozott; Dudu igazgató úr leveleket diktált Rochelle-nek. Mindhárman felfigyeltek a motor búgására, s kihajoltak az ablakon. De a motor búgása a másik oldalról jött. Most már furdalta őket a kíváncsiság, s ők is lementek. Anna azon nyomban vissza is sietett a szobájába, mert attól tartott, hogy Amadis még szemrehányást tesz neki, miért nem dolgozik munkaidőben. Nyeletnyeli profeszszor előbb megfordult, s csak aztán viharzott el, de a kapcsolás zajától nem hallotta meg, hogy mit kiáltott utána Amadis. Beérte tehát azzal, hogy integetett neki, s teljes sebességgel átsöpört az első homokbuckán. A kerekek fürgén táncoltak a homokon, és porkévéket fröcsköltek széjjel minden irányban. Nappal szemben rendkívül szép földárványok születtek belőlük. Nyeletnyeli professzor rendkívül élvezte polikrómiájukat.
A homokbucka tetején majdnem elgázolt egy verejtékező kerékpárost, aki előírásos szabású, dohányszínű vászonöltönyt és vastag bőrből készült, szöges cipőt viselt. A cipő szárából kilátszott szürke gyapjúzoknijának a szegélye. A kerékpáros öltözékét rendőrsapka egészítette ki. Ő volt a Nyeletnyeli letartóztatásával megbízott detektívfelügyelő.
Elhaladtak egymás mellett, s a professzor barátságos kézmozdulattal üdvözölte a kerékpárost. Aztán szélsebesen leereszkedett a lejtőn.
Tekintete elidőzött a tájon, amely oly alkalmas volt a modellezésre. Szinte érezte kezében a Ping 903-as eszeveszett remegését, amint kiszakítja magát a markából, hogy elszáguldjon pályafutása egyetlen sikeres felszállására.
A Ping elpusztult, Barrizone és az orvostanhallgató a legjobb úton haladt a feloszlás felé, ő meg, Nyeletnyeli, menekül a detektívfelügyelő elől, aki le akarja tartóztatni, mert noteszában a jobb oldali oszlopban eggyel több a név, mint kellene, illetve eggyel kevesebb van a bal oldaliban, ami végeredményben egyre megy.
gyekezett kikerülni a fényes fűcsomókat, mert nem akarta elrontani a sivatag összhangját, e sivatagét, melynek olyan tiszták voltak az ívei, s ahol semmi árnyék nem volt, mivel a nap állandóan delelőn állt, s mégis csak langyosan és bágyadtan tűzött. A nagy sebesség ellenére is alig érzett szelet, s ha a motor nem búg, szinte tökéletes csendben suhant volna tova. Egyszer föl, egyszer le. Azzal szórakozott, hogy srégen vette a homokbuckákat. A fekete öv szeszélyesen közeledett, hol hirtelen nekiiramodásokkal, hol meg észrevehetetlen lassúsággal aszerint, hogy a professzor milyen irányban vezette fürge járgányát. Néhány pillanatra behunyta a szemét. Majdnem belehajtott. De az utolsó pillanatban egy negyed fordulattal elcsavarta a kormányt, s széles ívben elkerülte. Az ív görbülete pontosan követte gondolatai gerincét.
Tekintete két kis alakon akadt meg. A professzor Olivát és Didit ismerte fel bennük. A homokban guggoltak, s valamit játszottak. Nyeletnyeli gázt adott, s nemsokára megállt mellettük. Kiszállt a kocsiból.
– Szervusztok, gyerekek – mondta. – Mit játszotok?
– Csilisztára vadászunk... – felelte Oliva. – Már egymilliót fogtunk.
– Egymillió-kétszáztizenkettőt – helyesbített Didi.
– Nahát, ez nagyszerű! – lelkesedett a professzor. – Nem vagytok betegek?
– Nem – válaszolta Oliva.
– Nem különösebben... – hagyta rá Didi.
– Mért, mi bajod van?
– Didi lenyelt egy csilisztát.
– Együgyűség volt tőle – mondta a professzor. – Undorító lehetett. És mért nyelte le?
– Mert – válaszolta Didi. – Meg akartam próbálni. Nem is olyan rossz.
– Elment az esze – bizonygatta Oliva. – Nem is fogok hozzámenni.
– Igazad van... – mondta a tanár. – Képzeld el, hogy neked is csilisztát kellene enned!
Megcirógatta a lányka szőke buksiját. A napfénytől néhány fürtje már kifakult, s ragyogó barnára sült a bőre. A két gyerek, a csilisztás kosár előtt guggolva, némi nyugtalansággal nézett a professzorra.
– Na, elbúcsúzunk egymástól? – javasolta Nyeletnyeli.
– Elmegy? – kérdezte Oliva. – Hova tetszik menni?
– Még nem tudom – mondta a tanár. – Megpuszilhatlak?
– Csak semmi ostobaság, érti?... – tiltakozott a fiú.
Nyeletnyeli nevetésre fakadt.
– Mi az, csak nem félsz? Mért ne jöhetne velem, hiszen nem akar már hozzád menni?
– Ugyan, mit képzel? – tiltakozott Oliva is. – Öreg maga énhozzám.
– Az a másik fej kell neki, akinek olyan kutyaneve van.
– Á, dehogyis – mondta Oliva. – Szamárságokat beszélsz.
– Azt a kutyanevű tagot Annának hívják.
– Jobban tetszik Angel? – kérdezte Nyeletnyeli.
Oliva elvörösödött, és lesütötte a szemét.
– Meghülyült – bizonygatta Didi. – Az is sokkal idősebb nála. Oliva azt hiszi, hogy ilyen kis lányon jár az esze...
– Te viszont nem vagy sokkal idősebb nála – állapította meg a professzor.
– Dehogyisnem. Hat hónappal – mondta büszkén Didi.
– Így már más... – mondta Nyeletnyeli. – Ebben az esetben...
Lehajolt, és megcsókolta Olivát. Didit is megcsókolta, a gyerek nem csekély meglepetésére.
– A viszontlátásra, doktor bácsi! – köszönt el tőle Oliva.
A professzor beszállt a kocsiba. Didi is felállt, és a motort vizsgálgatta.
– Enged vezetni? – kérdezte.
– Majd máskor – válaszolta Nyeletnyeli.
– Most hová megy? – érdeklődött Oliva.
– Arrafelé... – tért ki a válasz elől Nyeletnyeli. A sötét sáv felé mutatott.
– A kutyafáját! – ámuldozott a gyerek. – A papa azt mondta, hogy ha be merem oda tenni a lábamat, letöri a derekamat!
– Az enyém is azt mondta!  – duplázott rá Oliva.
– Még nem is próbáltátok meg? – kérdezte a tanár.
– Ó, magának elárulhatjuk... Már megpróbáltuk, és semmit se láttunk.
– Hogyan találtatok vissza?
– Oliva nem jött be velem. Kintről vigyázott rám.
– Ne ismételjétek meg! – intette őket a professzor.
– Nem is olyan érdekes – mondta Oliva. – Semmit se látni. Nicsak, ki az ott?
Didi a mondott irányba nézett.
– Mintha biciklista lenne.
– Na, én már megyek – mondta Nyeletnyeli. – A viszontlátásra, gyerekek.
Még egyszer megpuszilta Olivát. A kislány sohasem ellenkezett, ha gyengéden csókolták meg.
Az autó motorja magasan felbúgott, s Nyeletnyeli hirtelen gázt adott. A kocsi a homokbucka alján horkant egyet, s egy szusszanással fenn termett rajta. Nyeletnyeli most már nem változtatott irányt. Kemény marokkal tartotta a kormányt, lába tövig benyomta a pedált. Olyan érzése támadt, mintha falnak rohanna. A fekete övezet nőni kezdett, ráborult egész látómezejére, s a kocsi egy szempillantás alatt eltűnt a tömör sötétségben. Azon a helyen, ahol behatolt az éjszakába, egy kis horpadás támadt, amely lassan telítődött újra. Apródonként, úgy, ahogyan egy képlékeny anyag nyeri vissza az alakját. A tekintet számára áthatolhatatlan felület ismét kisimult, tökéletesen egyenessé lett. Csupán a két keréknyom jelezte a homokon Nyeletnyeli professzor átvonulását.
A kerékpáros megállt néhány lépésnyire a gyerekektől, akik már várták a jöttét. Biciklijét tolva ment oda hozzájuk. A kerekek egészen az abroncsig besüllyedtek a homokba, amely ragyogó fényesre súrolta a nikkelezést.
– Szervusztok, gyerekek – mondta a detektív.
– Jó napot, bácsi – köszönt vissza Didi.
Oliva közelebb húzódott Didihez. Nem tetszett neki az a sapka.
– Nem láttatok erre egy pasast, akit Nyeletnyelinek hívnak?
– De igen – válaszolta a fiú.
Oliva oldalba bökte a könyökével.
– De máma még nem láttuk – igazította helyre a lány.
Didi kinyitotta a száját, Oliva azonban nem hagyta, hogy megszólaljon.
– Tegnap járt erre, az autóbuszhoz ment.
– Ne viccelj, kicsikém – intette le a detektív. – Az előbb egy pasas volt itt veletek, autón jött erre.
– Az a tejesember volt – válaszolta Oliva.
– Börtönbe akarsz kerülni, hogy így hazudozol? – fenyegette meg a detektív.
– Nem akarok magával beszélgetni – mondta Oliva. – És vegye tudomásul, hogy nem hazudozom.
– Ki volt az, mi? – kérdezte a detektív Diditől. – Ha megmondod, kölcsönadom neked a biciklimet.
Didi Olivára sandított. A bringa csudára csillogott.
– Az az... – kezdte mondani.
– Az az egyik mérnök volt – vette ki a szájából a szót Oliva. – Az, akinek olyan kutyaneve van.
– Igen? – mondta a detektív.  – Igazán az volt, akinek olyan kutyaneve van?
Közelebb lépett Olivához, és fenyegető képet vágott.
– Azt a kutyanevű mérnököt az előbb a szállodában láttam, te kis nyomorult!
– Nem igaz – mondta Oliva. – Ő volt itt.
A detektív felemelte a kezét, mintha meg akarná ütni. A kislány védekező mozdulattal az arca elé emelte a karját. Ettől kirajzolódtak az ingén apró, kerek mellecskéi, s a detektív nem volt vak.
– Na, akkor majd más módszerhez folyamodok – mondta.
– Hagyja már abba – mondta Oliva. – Az egyik mérnök volt.
A detektív még közelebb lépett hozza.
– Nesze, itt a biciklim – mondta Didinek. – Fordulhatsz vele egyet.
Didi Olivára nézett. A lányon látszott, hogy meg van rémülve.
– Hagyja azt a lányt – mondta. – Ne nyúljon hozzá.
Elengedte a biciklit, amelyet a detektív az előbb a kezébe nyomott.
– Meg ne próbáljon hozzányúlni Olivához – mondta. – Mindenki meg akarja csókolni meg megcicerézni. Elegem van már belőle!... Oliva az én pajtásom, és ha sokat bosszant, összetöröm a bringáját.
– Mondd csak, fiacskám – fordult feléje a detektív –, te is börtönbe akarsz kerülni?
– A tanár volt az – mondta a fiú. – Megmondtam, most aztán hagyjon békét Olivának.
– Majd akkor hagyok neki békét, ha nekem úgy tetszik  – mondta a detektív. – Megérdemli, hogy dutyiba kerüljön.
Megragadta Oliva mindkét karját. Didi lendületet vett, és teljes erejével belerúgott az első kerékbe, a küllők kellős közepébe. Csak úgy csattant.
– Eressze el – mondta. – Vagy kap maga is egyet a fenekébe.
A detektív dühtől veresen eresztette el Olivát. Benyúlt a zsebébe, és előhúzott belőle egy hatalmas stukkert.
– Ha nem hagyod abba, beléd lövök.
– Bánom is én – mondta a fiú.
Oliva Didi elé vetette magát.
– Ha maga belelő Didibe – kiáltotta –, akkorát sikítok, hogy felfordul tőle. Hagyjon nekünk békét. Vén kujon. Takarodjon innen azzal a ronda sapkájával! Ocsmány alak, hozzám ne merjen nyúlni. Mert ha megpróbálja, rögtön megharapom.
– Tudom én, mit kell veletek csinálni – mondta a detektív. – Mind a kettőtökbe belelövök, aztán addig cicerézlek, ameddig jólesik.
– Maga egy rohadt vén zsaru – nyelvelt Oliva. – Mért nem csinálja a maga mesterségét? A felesége meg a lánya nem fognak magával eldicsekedni. Belelőni az emberbe, igen, ehhez értenek a zsaruk. De segíteni az öreg asszonyoknak meg a gyerekeknek, amikor át akarnak menni az utcán, azt nem! Azt lesheted! Vagy felszedni a szegény elgázolt kiskutyákat! Stukkerjük van, sapkát viselnek, de egyedül még egy olyan nyomorult flótást se tud letartóztatni, mint a Nyeletnyeli professzor úr.
A detektív meggondolta magát, visszadugta zsebébe a stukkert, és elfordult. Egy pillanatig még ott állt, aztán talpra állította a biciklijét. Az első kerék nem forgott. Nyolcas volt benne. Megmarkolta a kormányt, és elkezdte vizsgálgatni maga körül a talajt. Világosan kirajzolódtak a professzor kocsijának a nyomai. A detektív megcsóválta a fejét. Rápillantott a gyerekekre. Látszott rajta, hogy szégyenli magát. Aztán elindult abba az irányba, amerre Nyeletnyeli hajtott el.
Oliva ott maradt Didivel. Féltek mind a ketten. Látták, hogyan távolodik el a detektív, maga előtt tolva használhatatlanná vált kerékpárját, hogyan mászik föl, kúszik le a homokbuckákról, s hogyan kisebbedik egyre jobban az alakja. Egyenletes léptekkel haladt a keréknyomok között, egy pillanatra sem lassított, aztán mélyet lélegzett, és benyomult a fekete övezetbe. Az utolsó, amit látni lehetett belőle, a sárhányó macskaszemének a piros üvege volt, de az is úgy elsötétült, mint egy valódi szem a rázúduló ökölcsapás alatt.
Elsőnek Oliva indult el szaladva a szálloda felé. Didi utánaeredt, hívta vissza, de a lány csak sírt, se nem látott, se nem hallott. Egészen megfeledkeztek a barna kosárkáról, melynek fenekén ott nyüzsögtek a csiliszták. Oliva folyton megbotlott, mert a szeme másra gondolt.

XIII.

Petitjean tisztelendő úr és Angel Athanagorász sátrában várakozott. A régész a barna lányért ment, s néhány percre magukra hagyta őket.
Elsőnek Petitjean törte meg a csendet.
– Még mindig kitart régi, ostoba álláspontja mellett? – kérdezte. – Már ami a szexuális életét illeti?
– Ó – válaszolta Angel –, tökéletesen igaza volt, mikor kedve lett volna fenékbe rúgni. Mert valóban visszataszító, amit mívelni akartam. De hát kívántam, mert e pillanatban fizikai szükségét érzem a nőnek.
– Na, végre! – kiáltott fel a tisztelendő. – Így már értem. Akkor hát rajta, foglalkozzék a kicsikével, mindjárt itt lesz.
– Minden bizonnyal így is fogok cselekedni – mondta Angel. – Volt egy pillanat életemben, amikor képtelen voltam rá. Elhatároztam, hogy az első nőt, akivel nemileg érintkezem, szeretni fogom.
– És sikerült?
– Igen – válaszolta Angel  , de nem vagyok teljesen meggyőződve róla, mivel most, hogy szeretem Rochelle-t, másodszor is ugyanaz a benyomásom támadt.
– Miféle benyomása?
– Hát az, hogy tudom – magyarázta Angel. – Hogy biztos vagyok benne. Biztos vagyok benne, hogy mit kell tennem. Hogy miért élek.
– Na – mondta a tisztelendő úr –, erre én is kíváncsi vagyok. Miért?
– Éppen ez az, amit nem vagyok képes szóval kifejezni – mondta Angel. – Iszonyú nehéz ezt megmagyarázni, ha az ember nincsen hozzászokva a beszédhez.
– Térjünk csak vissza az elejéhez – javasolta Petitjean. – Mert összezavar, és, szavamra, elvesztem a fonalat. Ami pedig szokatlan dolog nálam. Utóvégre nemhiába vagyok Petitjean! Na, halljuk csak!
– Szóval – magyarázta Angel –, szerelmes voltam valakibe. Mindkettőnk életében ez volt az első szerelem. Ahogy már említettem, a dolog sikerült. Most pedig Rochelle-be vagyok szerelmes. Nem is olyan régóta. Rochelle-nek... mindegy vagyok.
– Ne használjon ilyen mélabús szólamokat – mondta Petitjean. – Nem tudhatja.
– Annával él együtt – mondta Angel. – Anna tönkreteszi. Kikészíti. Elrontja. Vele egyetértésben, és nem is szándékosan. De mit változtat ez a lényegen?
– Változtatni változtat – vélte Petitjean. – Például azt, hogy maga nem haragszik miatta Annára.
– Igaz – hagyta rá –, de lassacskán már nem szeretem. – Túlságosán sokat élvez. Meg aztán eleinte azt is mondta, hogy Rochelle neki levegő.
– Értem, értem – mondta a tisztelendő úr. – Nem érdekesek, aztán végül mégis elveszik őket.
– Anna már nem veszi el Rochelle-t. Szóval, Rochelle nem szeret engem, én viszont őt igen, s látnom kell, hogy majdnem teljesen kész.
– Még mindig nagyon klassz nő. A maga gusztustalan leírása ellenére is.
– Az nem elég. Értse meg, számomra nem volt fontos, hogy amikor még nem ismertem, szebb volt, mint most. A lényeges itt az, hogy azóta ment tönkre, amióta ismerem, és nem miattam.
– Értem, de hát maga mellett is mindenképpen tönkrement volna.
– Nem igaz – tiltakozott Angel. – Én nem vagyok olyan kíméletlen. Még mielőtt elindult volna ez a folyamat, békén hagytam volna. Nem az én kedvemért, hanem az övéért. Hogy utánam még találhasson magának mást. Mert csak ezzel az eggyel tudnak maguknak férfit találni. A testükkel.
– Eh! Ne nevettesse ki magát. A rusnyája is talál magának férfit.
– Azokról én nem beszélek – mondta Angel. – Bocsánatot kérek, de mikor nőt mondok, szép nőt értek rajta. A többi számomra teljesen idegen világ.
– Jó, de ezek hogyan találnak?
– Mint azok a bizonyos kéz alatt továbbadott orvosságok beteget – magyarázta Angel. – Amiket nem reklámoznak soha, hanem a doktorok ajánlgatnak a betegeiknek. Nem is árusítják őket másként. Az egyik adja tovább a másiknak. Az ilyen nők, értem, a csúnyák, ismerősökhöz mennek hozzá. Vagy a szagukkal fognak meg maguknak valakit. Vagy valami hasonlóval. Esetleg azokat, akik még udvarolni is lusták.
– Rémeseket beszél maga – mondta Petitjean. – Egy sereg olyan részletről lebbenti fel előttem a fátylat, amelyeket szűzies életem és hosszas elmélkedéseim mindeddig elzártak előlem. Meg kell mondanom, hogy a papokkal nem ugyanez a helyzet. A papok nem keresik a nőket, őket keresik a nők, és elméletileg nincs is más dolguk, csak választaniuk kell közülük: mivel azonban mind csúnya, az ember kénytelen nem válogatni. Ez is egyik módja a probléma megoldásának. De vágjon már a szavamba, mert most már én is belezavarodom.
– Szóval, azt állítom – folytatta Angel –, hogy a szép nőt ott kell hagyni, vagy vissza kell neki adni a szabadságát, még mielőtt tönkresilányítanánk. Nekem mindig ez volt az elvem.
– Jó, jó, csakhogy nem mindig törődnek ám bele a szakításba – tűnődött el Petitjean.
– De beletörődnek. Például megegyezéses alapon, hiszen közöttük is vannak, akik megértik, amit az imént magyaráztam önnek, és ilyeténképpen az ember leélheti az életét, anélkül hogy elveszítené őket; vagy pedig úgy, hogy szántszándékkal komisz velük az ember annyira, hogy maguktól faképnél hagyják; de az ilyesmi szomorú dolog, mert nem szabad megfeledkezni róla, hogy akkor kell őket elbocsátani, mikor még szeretjük őket.
– Minden bizonnyal erről ismeri fel, hogy a nő még nem ment egészen tönkre? Arról, hogy még szerelmes belé?
– Igen – helyeselt Angel. – S ezért is megy oly nehezen. Nem maradhatunk tökéletesen hűvösek. Szántszándékkal elhagyjuk őket, sőt, még valaki mást is szerzünk nekik magunk helyett, aztán mikor látjuk, hogy minden rendben van, féltékenyek leszünk.
Elhallgatott. Petitjean tisztelendő úr tenyerébe temette arcát, s homlokát összeráncolva, mélyen elgondolkozott.
– Míg nem találunk mi is egy másikat.
– Sajnos, nem így van. Még akkor is féltékeny az ember, amikor már új szeretője van. De kénytelen magába zárni a féltékenységét. A féltékenység elkerülhetetlen, minthogy az ember az előzővel nem csinálta végig a dolgot. Valami mindig elmarad. Amit soha-soha nem kapunk meg. S éppen ez a féltékenység. Az, hogy ami elmaradt, azt az ember már sohasem kapja meg, feltéve természetesen, hogy rendes fickó.
– Helyesebben, ha olyan fickó, mint maga – talált pontosan a szög mellé a tisztelendő úr.
– Anna most a legjobb úton van ahhoz, hogy végigcsinálja a dolgot – mondta Angel. – Nem fog megállni. S ha engedjük, semmi sem marad utána.
– És ha nem engedjük – kérdezte a tisztelendő –, vajon akkor még elég marad?
Angel nem válaszolt a kérdésre. Arca kissé sápadt volt. A magyarázat kívánta erőfeszítés ismét kimerítette. Mindketten a régész ágyán ültek. Angel elvetette magát, karját feje alá húzta, s a sűrű szövésű, átlátszatlan vásznat bámulta a feje felett.
– Első ízben esik meg velem – tűnődött el Petitjean –, hogy ennyi ideig megálltam, és nem mondtam méreteimet meghaladó hülyeséget. Aggódom, hátha történt velem valami.
– Nyugodjon meg – mondta neki Angel. – Már itt van a lány.

XIV.

– Szóval, Claude Léon azt mondta nekem – magyarázta Petitjean tisztelendő úr –, hogy a néger nő belül olyan, mint a rózsaszín bársony.
A régész a fejét csóválta. Néhány lépéssel a többiek előtt jártak: Angel mögöttük ment Rézikével, átfogta a lány derekát.
– Most sokkal jobb színben van, mint a múltkor... – mondta a lány.
– Nem tudom – válaszolta Angel. – Lehet, ha maga is azt hiszi. Úgy érzem, mintha egész közel lennék valamihez.
Petitjean tisztelendő úr kitartott állítása mellett.
– Nem vagyok kíváncsi – mondta –, de nagyon szeretném tudni, igaza van-e.
– Biztosan megpróbálta – vélekedett Athanagorász.
Rézike kemény ujja megszorította Angel kezét.
– Szeretnék egy darabig a maga barátnője lenni – mondta neki. – Azt hiszem, utána már egészen jól érezné magát.
– Nem hiszem, hogy ez elég lenne – válaszolta Angel. – Maga természetesen nagyon szép, s ezért biztosan menne is a dolog. Ez az első feltétel.
– De aztán, úgy gondolja, hogy nem lennék magának elég?
– Azt nem állíthatom – mondta Angel. – De előbb meg kell szabadulnom ettől a megszállottságtól, hogy mindig Rochelle jár a fejemben. Ez viszont lehetetlen, mert szeretem; egyébként éppen ebben áll ez a megszállottság. Maga minden bizonnyal elég lenne; de e pillanatban meglehetősen el vagyok anyátlanodva, és semmit nem állíthatok bizonyosan. Rochelle után következik még nálam egy holt időszak, és szörnyű kár, hogy maga éppen ebben a pillanatban került az utamba.
– Nem kívánok mély érzelmeket.
– Az érzelmek vagy megjönnek, vagy nem jönnek meg, de éppen e tekintetben maga nem számít. Az én dolgom, hogy eljussak odáig. Látja, Rochelle-lel nem jutottam el.
– Nem igyekezett eléggé.
– Ez az egész história csuda zavaros maradt a fejemben – mondta Angel. – Csak most kezdem kibogozni, ami összekuszálódott. A sivatag katalitikus hatása valószínűleg nagy szerepet játszik benne, a jövőben meg számítok Nyeletnyeli professzor sárga ingeire is.
– Magára hagyta őket?
– Azt ígérte, hogy rám testálja őket.
A szeme Petitjeant és a régészt kereste. A két férfiú nagy léptekkel haladt, s Petitjean széles taglejtésekkel magyarázott valamit a homokbucka legtetején, amelynek a lábához éppen most érkezett el Rézike és Angel. A két beszélgető feje egyre lejjebb ereszkedett a domb túlsó oldalán, míg végül eltűnt. A száraz homokteknő vendégszeretőn hívogatta őket. Angel mélyet sóhajtott.
Rézike megállt, és lefeküdt a homokba. Még mindig szorította Angel kezét, úgy vonta magához a fiút. Szokása szerint most is csak sort és könnyű selyemblúz volt rajta.

XV.

Amadis éppen befejezte napi postáját, az utolsó leveleket diktálta Rochelle-nek, amitől nagy, ingó árnyék telepedett a helyiségre. Amadis cigarettára gyújtott, és hátravetette magát karosszékében. Indulásra várva, hatalmas levélcsomó tornyosult az íróasztal jobb sarkán. A 975-ös már napok óta nem járt, s félő volt, hogy a posta késni fog. Amadist bosszantotta ez a rosszkor jött kiesés. Döntéseket várt, beszámolókat kellett írnia, esetleg Nyeletnyeli helyettesítéséről gondoskodnia, aztán megkísérelni a zúzott bazaltkő kérdésének a megoldását, a személyzet fizetésének a leszállítását, kivéve természetesen Arland-ét.
Hirtelen felegyenesedett, mert heves lökés reszkettette meg az épületet. Aztán órájára pillantott és elmosolyodott. Itt az ideje. Carlo és Marino most kezdi bontani a szállodát. Az a rész, amelyben Amadis irodája van, megmarad, s az is, ahol Anna dolgozik. Csak a közepét, Barrizone szobáját bontják le. Nyeletnyeliét csak részben, s ugyanúgy az orvostanhallgatóét is. Rochelle és Angel szobája szintén érintetlen marad. A fizikai munkások a földszinten vagy a pincehelyiségekben laknak.
A csapások most már szabályos időközökben, hármasával hallatszottak, utánuk kemény robajjal zuhogott a törmelék és a gipsz, s a vendéglő ablakai nagy csattanással hullottak a padlóra.
– Írja csak le ezt – mondta Amadis. – A postaszolgálat kérdésére még visszatérünk. Kell valami megoldást találnunk.
– Rendben van, igazgató úr – mondta Rochelle.
Letette ceruzáját, és kinyitotta írógépét, amely addig jó melegen meghúzódott a vászonhuzat alatt, s most megborzongott a levegő érintésére. Rochelle egy kézmozdulattal lecsitította, és előkészítette az indigót.
Amadis felállt. Megmozgatta a lábszárait, hogy helyükre igazítsa az igazítanivalókat, és kiment a szobából. Rochelle hallotta távolodó lépteit a lépcsőházban. Egy percig belebámult a semmibe, aztán munkához látott.
A nagy földszinti termet gipszpor töltötte meg. Amadis a beeső napfényben csak a fizikai munkások körvonalait látta, amint erőlködve emelgették nehéz csákányukat.
Befogta az orrát, és a szemközti ajtón át kilépett a szállodából. Odakint Annát pillantotta meg. A mérnök zsebre dugott kézzel cigarettázott.
– Jó napot – vetette oda Anna, de nem zavartatta magát.
– Hogy áll a munkájával? – kérdezte Amadis.
– Azt hiszi, lehet ilyen zajban dolgozni?
– Nem erről van szó. Magát azért fizetik, hogy az irodában dolgozzék, nem pedig azért, hogy zsebre dugott kézzel bámészkodjék.
– Képtelen vagyok ebben a lármában dolgozni.
– És Angel? Ő képes?
– Nem tudom, mit csinál Angel – mondta Anna. – Azt hiszem, a régésszel meg a csuhással sétifikál.
– Rochelle az egyetlen maguk közül, aki dolgozik – mondta Amadis. – Szégyenleni kellene magát, s arra gondolnia, hogy jelenteni fogom magatartását az Igazgató Tanácsnak.
– Rochelle gépies munkát végez. Nem kell gondolkoznia.
– Ha magát azért fizetik, legalább tenne úgy, mintha gondolkoznék – mondta Amadis. – Menjen vissza az irodájába.
– Nem megyek.
Amadis akart valamit mondani, de Anna arca furcsa kifejezést öltött.
– Maga se dolgozik – mondta Anna.
– Én igazgató vagyok. Én többek között mások munkáját ellenőrzöm, és ügyelek rá, hogy el is végezzék.
– Ugyan! – mondta Anna. – Tudjuk jól, mi maga. Buzi.
Amadis gúnyosan felkacagott.
– Folytassa nyugodtan, nem bosszant fel vele.
– Akkor nem folytatom – mondta Anna.
– Mi esett magába? Máskor több tiszteletet tanúsít irányomban maga is meg Angel is, meg a többi is mind. Mi baja van? Elment az esze?
– Azt maga nem tudja felfogni – mondta Anna. – Ne felejtse el, hogy normális, azaz rendes körülmények között maga abnormális. Ettől magának könnyebb a helyzete. De mi megközelítőleg normálisak vagyunk, s ezért időnként elkerülhetetlen, hogy kiboruljunk.
– Mit ért maga kiboruláson? Azt, amit most csinál?
– Mindjárt megmagyarázom. Véleményem szerint...
Megállt.
– Csak a magam véleményét fejthetem ki. De azt hiszem, mindenki más – azokra gondolok, akik normálisak – ugyanezt mondaná. Vagy talán mégsem.
Amadis Dudu rábólintott, de szemmel láthatóan türelmetlen volt. Anna nekitámaszkodott a szálloda falának, amely még mindig rengett a csákányok roppant ütései alatt. Átnézett Amadis feje felett, s nem sietett a magyarázattal.
– Az ön élete – mondta kisvártatva – bizonyos értelemben szörnyen egyhangú és hétköznapi.
– Hogy érti ezt?
Amadis megint gúnyosan felkacagott.
– Véleményem szerint pederasztának lenni azt bizonyítja, hogy az emberben van eredetiség.
– Dehogyis – tiltakozott Anna. – Hülyeségeket beszél. A pederázia roppant korlátot jelent. A pederaszta kizárólag pederaszta. Egy normális férfi vagy nő annyi minden egyebet is tud csinálni, és végtelenül nagyobb számú személyiséget ölthet magára. Talán éppen ebben korlátozottabb ön...
– Maga szerint tehát a pederaszta szűk látókörű?
– Igen – mondta Anna. – A pederaszta meg a meleg nő meg a többi hasonló rettenetesen szűk látókörű. Nem hiszem, hogy ebben ők a hibásak. De általában azt látjuk, hogy kérkednek vele. Holott jelentéktelen gyengeség az egész.
– Semmi kétség, gyengeség a társadalom szempontjából – mondta Amadis. – Folytonos bosszantásoknak vagyunk kitéve a normális életet élők részéről, értem rajta azokat, akik nőkkel élnek szerelmi életet, vagy akiknek gyerekük van.
– Maga ostobaságokat fecseg összevissza – mondta Anna. – Egyáltalán nem arra gondoltam, hogy az emberek megvetik a pederasztákat, vagy kinevetik őket. A normális emberek nem érzik magukat oly nagyon fensőbbrendűnek: nem is ez kellemetlen maguknak; hanem az élet keretei meg a keretek közé szorított életet élők nyomják el magukat. De ez nem számít. Nem azért sajnálom én magukat, mert egymás között élnek a mániáikkal, a játékaikkal, a konvencióikkal, és így tovább. Hanem azért, mert ennyire korlátok közé vannak szorítva. Mert egy csekély mirigyelváltozás vagy lelki anomália miatt bélyeget sütnek magukra, beskatulyázzák magukat. Ez már önmagában is szomorú dolog. De maguk meg válaszképpen igyekeznek hasonlítani arra, ami a skatulyán van. Hogy igaza legyen a cédulának. Az emberek úgy gúnyolódnak a pederasztán, mint a srácok a nyomorékon, anélkül hogy komolyan gondolnák. Mert ha gondolkoznának, akkor sajnálnák magukat; csakhogy a maguk hibája nem annyira komoly valami, inkább vakság. Egyébként a vak az egyetlen a testi hibásak között, akit nyugodtan ki lehet gúnyolni, mert nem vesz észre belőle semmit. De éppen ezért senki sem gúnyolja ki.
– Hát akkor maga mért beszél gúnyosan arról, hogy pederaszta vagyok?
– Mert most kiadom, ami a begyemben van, mert maga az én igazgatóm, s olyan felfogása van a munkáról, amit nem tudok bevenni, s ezért most minden eszköz jó nekem, még ha igazságtalan is.
– Különös! Maga mindig olyan rendesen dolgozott – mondta Amadis. – És most, egyszerre, puff neki!... Csak úgy dől belőle a hülyeség.
– Én éppen ezt tartom normálisnak – mondta Anna.
– Hogy az ember képes küzdeni, magát meg nem adni, még hosszú ideig tartó eltompulás vagy kimerülés után is.
– Maga normálisnak tartja magát – ragozta Amadis. – de annyit koitál a titkárnőmmel, hogy valósággal belehülyül.
– Már majdnem a végénél tartok – mondta Anna. – Azt hiszem, hamarosan be is fejezem vele. Kedvem szottyant meglátogatni azt a néger nőt...
Amadis megborzongott az undortól.
– Munkaidőn kívül csináljon, ami jólesik – mondta. – De először is, ne beszéljen róla. Másodszor meg gyerünk, lásson munkához.
– Nem látok – mondta Anna higgadtan.
Amadis homloka ráncokba borult, a keze idegesen turkált hirtelenszőke hajában.
– Rettenetes, ha az ember meggondolja, hogy ez a rengeteg flótás itt mind semmiért dolgozik. Hogy napi nyolc órát melóznak az irodájukban. Képesek ott tölteni nyolc órát!
– Eddig maga is ilyen volt – mondta Amadis.
– Hagyja már a fenébe azt a folytonos hivatkozást arra, ami volt. Hát már ahhoz sincsen az embernek joga, hogy észbe kapjon, még ha egy darabig segghülye volt is?
– Ne használjon ilyen durva kifejezéseket – figyelmeztette Amadis. – Mert ha személy szerint nem rám céloz is – bár az a gyanúm, hogy igen –, még akkor is kellemetlenül érint.
– Magára célzok mint az igazgatómra – mondta Anna. – És annyi baj legyen, ha nyilaim más célpontot találnak el önben. De ebből is láthatja, mennyire korlátok közé van szorítva, mennyire ragaszkodik a skatulyájához. Éppolyan korlátolt, mint az a szegény pali, aki belép valamilyen politikai pártba.
– Maga egy ronda alak – fakadt ki Amadis. – Ráadásul fizikailag sem az esetem. Meg lusta is.
– Ilyenekkel vannak tele az irodák – mondta Anna. – Rengetegen vannak. Unják magukat reggel, unják magukat este. Délben bekapnak valami nem embernek való kotyvalékot alpakkacsajkából, délután meg emésztenek, s közben azzal töltik az időt, hogy papírgalacsinokat csinálnak, magánleveleket írnak vagy a barátjaiknak telefonálgatnak. Nagy ritkán akad közöttük egy-egy szerencsétlen flótás, aki használható. Aki csinál is valamit. Levelet ír, de a levele hivatalnak van címezve. Hivatalos ügyben. Holott elég lenne, ha azt mondaná, hogy igen vagy nem, s ezzel el volna intézve az ügy. De azt nem lehet.
– Magában van képzelőerő – állapította meg Amadis.   És hozzá költői lélek, hősi lendület meg minden. Utoljára figyelmeztetem, menjen vissza dolgozni.
– Ilyenformán minden élő emberre nagyjából egy hivatalnok, egy élősdi esik. Az élősdi igazolása az a levél, amely elintézné az élő ember dolgát. De éppen ezért húzza-halasztja, hogy meghosszabbítsa a saját létét. Az élő embernek minderről persze sejtelme sincs.
– Elég – intette le Amadis. – Esküszöm magának, hogy hülyeség, amit mond. Kezeskedem róla, hogy vannak olyanok, akik azonnal válaszolnak a levelekre. Meg hogy így is lehet dolgozni és hasznosnak lenni.
– Ha mindenki, aki él – folytatta Anna –, felkerekedne, és megkeresné az irodákban az ő saját élősdijét, és kitekerné a nyakát...
– Mit gyötör maga engem?... Ki kellene rúgnom, és mást keresnem maga helyett, de őszintén szólva, azt hiszem, hogy a naptól van meg attól, hogy a rögeszméje a nőkkel való szeretkezés.
– Akkor aztán – folytatta rendületlenül Anna – minden iroda koporsóvá válna, és minden kis zöld vagy sárga festék meg csíkos linóleumdarabkában egy-egy élősdi csontváza nyugodnék, s az alpakkacsajkákat is nyugalomba lehetne helyezni. Na, a viszontlátásra. Elmegyek, meglátogatom a remetét.
Amadis Dudunek elállt a szava. Anna hatalmas, erőteljes léptekkel távolodott, s erőlködés nélkül, szabályozott izommozgással mászott fel a homokbuckára. Léptei szeszélyes vonalat húztak maguk után, a nyomvonal a domb legömbölyített hátán megszakadt, s a test egyedül ment tovább, egyre kisebbedve, míg végül teljesen eltűnt.
Dudu igazgató úr megfordult, és visszament a szállodába. A csákányok döngése elhallgatott. Carlo és Marino a feltornyosult törmelékhalmaz eltakarításán dolgozott. Az első emeletről lehallatszott az írógép kattogása s a sorok végét jelző, vékony csengetés, beleveszve a vaslapátok csörömpölésébe. A törmelék tetején kékeszöld gombák dugták ki fejüket.

Átmenet

Nyeletnyeli professzor e pillanatban már bizonnyal halott. Ez így együtt egész szép kis vadásztrófea. A keresésére indult detektív valószínűleg tovább bírta, mert fiatalabb volt, meg aztán hevítette Olivával való találkozása is. Mindennek ellenére nem tudhatjuk, mi történt velük a fekete övezetben. Bizonytalanság esete forog fenn, ahogy a beszélőpapagáj árusok szokták mondani. A különös csak az, hogy egyelőre még nem láttuk a remete meg a néger nő bujálkodását, ami Claude Léon személyének viszonylag jelentős kezdeti fontosságát tekintve megmagyarázhatatlan késedelemnek látszhat. Ideje lenne, hogy végre hozzálássanak, mégpedig elfogulatlan tanúk szeme láttára, mert e többször megismételt aktus következményeinek nyilván olyan kihatásai lesznek a remete fizikumára, amelyekből nagy valószínűséggel előre megmondhatjuk, vajon bírja-e tovább, vagy pedig végkimerül s meghal. Továbbá, anélkül hogy elébe akarnánk vágni az eseményeknek, pontosan el kellene végre döntenünk azt is, hogy mit fog csinálni Angel. Fel kell tételeznünk, hogy barátjának, Annának a véleményei és cselekedetei (Anna, mint tudjuk, kutyanevet visel, de ez utóbbi tényező nem tartozik szorosan elbeszélésünkhöz) meglehetősen nagy befolyást gyakorolnak Angelra, akinek csupán az hiányzik, hogy annak rendje és módja szerint felébredjen, ahelyett hogy, amint azt tenni szokta, csak időközönként, s ritkán akkor, amikor kellene; még szerencse, hogy majdnem mindig olyankor, amikor jelen van valaki. A többi szereplő sorsa tulajdonképpen kevésbé előre látható: részben, mert cselekedeteik rendszertelen feljegyzése több foknyi önkényességről tanúskodó bizonytalanságot eredményez, másrészt, mert minden ez irányú erőfeszítésünk ellenére sincs valóságos létük. Feltételezhető, hogy hasznosságuk csekély volta végleges törlésüket fogja eredményezni. Az olvasó bizonnyal felfigyelt a főszereplő – kitalálhatták: Rochelle-ről van szó! – ritka jelentkezésére, valamint a Deus ex machináéra is, mely utóbbi hol a 975-ös kalauza, hol annak vezetője, hol pedig a sárga fekete taxi (a színről azonnal felismerhető, hogy elkárhozott járműről van szó) sofőrje. Mindezek az elemek csupán a reakcióerősítő szerepét töltik be, de sem magában a reakcióban, sem a végezetül elért egyensúlyban nem vesznek részt.

Harmadik tétel

I.

Amadis figyelemmel követte Carlo és Marino minden mozdulatát. A szállodába vágott rés még nem érte el a kívánt magasságot, egyelőre a földszintre korlátozódott, holott végül tökéletesen ketté kellett szelnie az épületet. De a két munkás előbb a törmeléket takarította el. Dudu az első emelet lépcsője melletti falnak támaszkodott, és kezét zsebre dugva, vakaródzva tűnődött Anna szavain. Azon törte a fejét, vajon nem tudná-e nélkülözni szolgálatait. Elhatározta hát, hogy felmegy, és belepillant a két mérnök munkájába; ha már készen van vagy majdnem, akkor itt a pillanat, hogy elbocsássa őket.
Tekintete végigsiklott a már elkészült több singnyi pályatesten; így aládúcolva olyan volt, mint valami játékszer. A talpfák alatt egyenletesen eligazgatott homok várta a zúzott bazaltkövet. A vagonok és a mozdony szétszedve, ponyvával leterítve várakoztak a sínrakások és a felhalmozott talpfák mellett.
Carlo abbahagyta a munkát. Fájt a háta. Lassan kiegyenesítette a derekát, s kezét a lapát nyelére tette, aztán keze fejével letörölte a homlokát. Haja fénylett a verítéktől, csatakos testére por tapadt. Lecsúszott nadrágja nagy, lágy buggyot vetett a térde alatt. A földre bámult, fejét lassan jobbra-balra ingatta. Marino tovább lapátolt. Az üvegcserepek meg-meg csendültek a lapátvason. Erélyes csípőmozdulattal dobálta őket hátra a törmelékhalomra.
– Folytassa a munkáját – utasította Amadis Carlót.
– Fáradt vagyok – válaszolta Carlo.
– Nem azért kapja a fizetését, hogy lopja a napot.
– Nem lopom a napot, igazgató úr. Csak egy kis lélegzetet veszek.
– Ha nem bírja szusszal az ilyen munkát, akkor minek vállalta el?
– Nem kértem én, hogy ezt csinálhassam, igazgató úr. De kénytelen vagyok rá.
– Senki se kényszerítette – mondta Amadis. – Aláírta a szerződést.
– Fáradt vagyok.
– Ismétlem: folytassa a munkát!
Most már Marino is megállt.
– Nem lehet úgy dolgozni, mint az állat, és még csak szusszanni se – mondta.
– De lehet – vágta oda Amadis. – Áthághatatlan törvény, s a munkavezetők azért vannak, hogy mindenkivel megtartassák.
– Micsodát? – kérdezte Marino.
– Ezt az át-hág-ha-tat-lan törvényt.
– Maga alaposan megfingat bennünket – mondta Marino.
– Kérem, legyen udvarias – mondta Amadis.
– Végre nem baszogat bennünket ez a rohadt Arland – mondta Marino –, ne kezdje most meg maga.
– Arland-t is rendre utasítom.
– Mi elvégezzük a melónkat – mondta Marino. – Ránk tartozik, hogyan végezzük.
– Utoljára figyelmeztetem: utasítom a munka újrafelvételére!
Carlo eleresztette a lapátja nyelét, csak alkarjával tartotta, hogy ne dőljön el, és beleköpött száraz tenyerébe. Marino a földre ejtette a magáét.
– Most szétverjük a pofáját – jelentette be.
– Ne tedd, Marino – súgta neki Carlo.
– Ha hozzám merészel nyúlni, tiltakozni fogok – mondta Amadis.
Marino két lépést tett felé, a szemébe nézett, s olyan közel hajolt hozzá, hogy megérinthette.
– Mindjárt szétverem a pofáját – mondta. – Eddig még sohase kellett ilyet csinálnom. Bűzlik a parfümtől. Koszos buzi, szarházi alak.
– Hagyd abba, Marino – kérlelte Carlo. – Ő a főnök.
– A sivatagban nincsen főnök.
– Ez itt már nem sivatag – jegyezte meg gúnyosan Amadis. – Láttak már maguk vasutat sivatagban?
Marino elgondolkozott.
– Gyere, dolgozzunk, Marino – mondta Carlo.
– Elegem van a dumájából, a könyökömön jön ki – válaszolta Marino. – Ha meghallgatom, amit mond, kirúg. Tudom, hogy nem lenne szabad bevernem a pofáját, de azt hiszem, mégiscsak megteszem, különben kirúg innen.
– Hát jó – mondta Carlo –, ha megteszed, én is segíthetek.
Amadis megmakacsolta magát.
– Megtiltom maguknak, hogy hozzám nyúljanak.
– Ha szóhoz engedjük jutni magát – mondta Carlo –, akkor biztos, hogy kitolnak velünk. Láthatja maga is.
– Ostoba barmok – mondta Amadis. – Rajta, fogják meg a lapát nyelét, különben nem kapják meg a fizetésüket.
– Fütyülünk rá – mondta Marino. – A dohány rég ott van magánál az irodában, de még nem kaptunk egy vasat se. Majd elvesszük magunk, amivel tartoznak.
– Tolvaj banda – sziszegte Amadis.
Carlo ökle rövid, kemény, villámcsapásszerű ívet írt le. Amadis arca felhasadt. Nyögésszerű hang szakadt fel a torkából.
– Vonja vissza – mondta Marino. – Vonja vissza, vagy meghal.
– Tolvaj banda – ismételte meg Amadis. – Nem munkások, tolvajok.
Marino ütni készült.
– Hagyd a fenébe – mondta Carlo. – Ne üssük egyszerre ketten. Hagyd nekem.
– Te túlságosan begurultál – mondta Marino. – Még agyonütöd.
– Az igaz – mondta Carlo.
– Én is be vagyok gerjedve – mondta Marino –, de ha ez így megy, akkor ő lesz a nyertes.
– Ha be volna rezelve – mondta Carlo –, akkor sokkal könnyebben menne.
– Tolvaj banda – mondta ismét Amadis.
Carlo karja lehanyatlott.
– Rohadt buzi – mondta. – Mondhat, amit akar. Mit érdekelnek bennünket a maga buzi históriái? Be van rezelve.
– Nem vagyok – mondta Amadis.
– Na, várjon csak – mondta Marino. – Majd szólok a feleségemnek, hogy legyen magára gondja.
– Elég – kiabált Amadis. – Lássanak újra munkához!
– Micsoda rohadt alak! – csóválta a fejét Carlo.
– Tolvajok és hülyék – mondta Amadis.
Marino lába az altestén találta el. Elfojtott kiáltás tört ki belőle, s összegörnyedve zuhant a fóldre. Arca elfehéredett, és úgy lihegett, mint a kutya, akit megkergettek.
– Nem volt helyes – mondta Carlo. – Én már le voltam csillapodva.
– Eh, nem történt semmi baj – mondta Marino. – Nem rúgtam meg erősen. Öt perc múlva fel tud állni. De ha ezt akarta.
– Én is azt hiszem – mondta Carlo. – Igazad van.
Felemelték a földről szerszámaikat.
– Kipenderítenek bennünket – mondta Carlo.
– Annyi baj legyen – dünnyögte a társa. – Legalább pihenhetünk egyet. A sivatag teli van csigával. A gyerekek mondták.
– Igaz – mondta Carlo. – Csuda jó lesz megfőzve.
– Majd ha elkészültünk a vasúttal.
– Majd ha elkészültünk vele.
A távolból dübörgés hallatszott.
– Hallgasd csak! – mondta Marino. – Mi lehet ez?
– Biztosan a teherautók. Jönnek vissza.
– Akkor el kell teríteni a bazaltot – mondta Marino.
– Végig a pályatestre... – helyeselt Carlo.
Marino a lapátjára hajolt. A teherautók búgása egyre erősödött, elérte a maximumot, s már hallották is a fékek éles csikorgását. Aztán csend lett.

II.

Petitjean tisztelendő úr megragadta a régész karját, és ujjával a remete kunyhója felé bökött:
– Megérkeztünk.
– Rendben van. Várjuk meg a gyerekeket... – mondta a régész.
– Ó, azok biztosan ellesznek nélkülünk is.
Athanagorász elmosolyodot.
– Remélem is, Angel kedvéért.
– Micsoda mázlista – mondta Petitjean. – Én is szívesen elhasználtam volna néhány diszpenzációt ezért a lányért.
– Ugyan, ugyan, tisztelendő úr... – mondta a régész.
– Vattabélésű papi kabátom alatt férfias szív lángja ég – dúdolta Petitjean.
– Férfias szívével szeretheti is... – mondta a régész.
– Hmm... Persze, persze... – hagyta rá Petitjean.
Megálltak és hátranéztek.
– Ott vannak! – kiáltott fel Athanagorász. – De hol van Rézike?
– Ez nem is Angel – mondta a tisztelendő. – Hanem a pajtása.
– De jó szeme van magának!
– Dehogyis – mondta Petitjean. – Hanem arra gondolok, hogy Angel azért mégsem elég hülye, hogy csak úgy kutyafuttában végezzen egy ilyen klassz lánnyal.
– Ez csakugyan a másik – állapította meg Athanagorász is. – Ismeri?
– Egy kicsit. Mindig alszik, dolgozik, vagy pedig a buzi titkárnőiével jógázik.
– Szalad... – mondta a régész.
Anna sebesen közeledett hozzájuk.
– Jóképű fickó – mondta Petitjean. – Sohasem lehet látni... Mi esett bele?
– A dologok különös fordulatot vesznek e pillanatban.
– Igaza van - mondta a régész.
– Szegény Nyeletnyeli doktor!
Elhallgattak.
– Jó napot! – kiáltotta feléjük Anna. – Én vagyok Anna.
– Jó napot kívánok – köszönt vissza Athanagorász.
– Hogy van? – kérdezte érdeklődéssel Petitjean.
– Már jobban – mondta Anna. – Elhatároztam, hogy dobom.
– A nőcikét?
– Azt. Meguntam.
– Szóval, maga most mást keres helyette?
– Pontosan így van, tisztelendő úr – mondta Anna.
– Ó, kérem, kérem! – tiltakozott a tisztelendő úr. – Csak semmi hangzatos cím. Először is...
Néhány lépésnyire eltávolodott tőlük, aztán elkezdett forogni körülöttük, miközben erőteljesen rúgta a port.
– A rátóti legények – énekelte a tisztelendő.
– Libát loptak szegények – folytatta a régész.
– Dzina bumm, dzina bumm! – felelte rá Anna, s ő is beállt közéjük.
Petitjean megállt, és megvakarta az orrát.
– Ő is ismeri a katekizmust! – mondta a régésznek.
– Igen – állapította meg a régész is.
– Szóval, akkor őt is magunkkal visszük? – kérdezte Petitjean.
– Hogyne – mondta Anna. – Látni szeretném a néger nőt.
– Ocsmány alak – mondta Petitjean. – Hát maguknak mindenki kell?
– Dehogyis – tiltakozott Anna. – Hiszen Rochelle-lel már vége mindennek.
– Már vége?
– Vége, teljesen vége.
Petitjean eltűnődött.
– Ő is tudja már? – kérdezte.
Anna egy kicsikét gondterheltnek látszott.
– Neki még nem szóltam róla...
– Más szóval, ahogy megállapítom – mondta a tisztelendő –, egyoldalú és hirtelen az elhatározás.
– Amelyre futtomban jutottam, hogy még utolérjem magukat – magyarázta a mérnök.
Athanagorászon látszott, hogy nem tetszik neki a dolog.
– Maga kellemetlen alak – mondta. – Megint csak Angelnak okoz vele gondot.
– Ó, dehogyis – mondta Anna. – Angel nagyon boldog lesz. Hiszen Rochelle szabad.
– Jó, jó, de mit fog hozzá szólni Rochelle?
– Azt nem tudom – mondta Anna. – Nem észlény.
– Az ilyet könnyű kimondani...
Anna megvakarta az arcát.
– Hát lehet, hogy egy kicsit rosszulesik neki – hagyta rá. – De mivel számomra semmi jelentősége sincs, nem törődhetek vele.
– Maga aztán katonásan elintézi a dolgokat.
– Mérnök vagyok – magyarázta Anna.
– És ha érsek volna – mondta a tisztelendő –, az sem lenne ok arra, hogy csak úgy, mirnix-dirnix, minden előzetes értesítés nélkül faképnél hagyjon egy lányt, akivel éjszaka még együtt hált.
– Még ma reggel is – vallotta be Anna.
– Kihasználja azt a pillanatot, amikor Angel barátja már-már rátalált a megnyugvás ösvényére – mondta Petitjean –, hogy visszataszítsa a bizonytalanságba. Egyáltalában nem bizonyos ugyanis, hogy hajlandó lesz letérni a megnyugvás végre meglelt ösvényéről egy olyan lányért, akit maga úgy pozdorjává tört, hogy a tiloló se különben a kendert.
– Mit ért maga a megnyugvás ösvényén? – érdeklődött Anna. – Mi a fenét csinált ez az Angel?
– Most éppen egy állati tyúkot szuttyongat! – mondta Petitjean. – A disznó!
Nagyot csettintett hozzá a nyelvével, de azonnal keresztet is vetett.
– Már megint tilalmas igéket vettem ajkamra – mentegetődzött.
– Csak tessék, tessék – mondta gépiesen Anna. – Milyen az a nő? Csak nem a négerről van szó?
– Nem, dehogyis – mondta Petitjean. – A néger nő a remetének van fenntartva.
– Mért, hát van itt egy másik nő is? – kérdezte Anna. – Jóképű?
– Ugyan – mondta neki Athanagorász – hagyja már békén a barátját.
– De hiszen a barátom nagyon szeret engem – mondta Anna. – Nem lesz ellene semmi kifogása, ha én is megbögyörészem...
– Ellenszenves dolgokat beszél maga – jegyezte meg a régész.
– Miért? Ha megtudja, hogy Rochelle szabad, Angel kiugrik a bőréből a boldogságtól!
– Nem hinném – válaszolta a régész. – Már késő.
– Dehogyis késő. Rochelle még mindig nagyon jóképű lány. Meg aztán valamivel többet is tud, mint azelőtt.
– Az ilyesmi nem kellemes a férfiembernek. Az Angel-félék nem szeretik az ilyen leckéket.
– Gondolja? – csodálkozott Anna.
– Furcsa dolog – csóválta a fejét Petitjean. – Néha bizonnyal érdekes lehet a társalgása, de most kimondottan utálatos.
– Tudja – fejtegette Anna –, az asszonyokkal én azt teszem, amit tenni kell velük, de ezzel aztán a magam részéről be is van fejezve. Szeretem őket nagyon, de a mindennapos érintkezésben jobban kedvelem a barátaimat, már ami a társalgást illeti.
– Angel talán más, mint maga – vetette ellen Athanagorász.
– Akkor meg kell változnia – mondta Anna. – Feküdjön csak le Rochelle-lel, majd elege lesz belőle hamarosan.
– Angel mást keres a nőben – mondta Petitlean. – Azt, amit én a vallásban... úgy értem, hogy elvben... mert hiszen én is ki-kirúgok, ha inkább csak ártatlanul is, a papi regula hámjából... Csakhogy én ilyenkor elmondok engesztelésül vagy ötven rózsafüzért; ha ötvenet talán nem is, de mondjuk... hármat.
– Amit most maga ajánl neki – mondta a régész –, azt megkaphatja minden lánytól. Például ebben a pillanatban is kapja.
– A disznó! – háborodott fel Anna. – Erről nekem nem szólt egy szót sem! Ez az Angel, ez az Angel!
– Angel egyebet keres – ismételte Petitjean –, nem kell folyton a fütykösre gondolnia. Ott van például...
Kereste a megfelelő szót.
– Nem tudom, mi van még ott – mondta. – A nőket illetően különben egy kicsikét önnel értek egyet. Meg kell őket bögyörészni, de azért másra is lehet gondolni.
– Hát persze – mondta Anna. – Ami a többit illeti, mondtam már, hogy jobban kedvelem a barátaim társaságát.
– Nehéz lenne megmondani – szólt közbe a régész –, hogy mit is keres. Ahhoz magának ismernie kellene a fogalmat. Hiába mondok itt olyan szavakat, amelyek magában nem keltenek visszhangot.
– No, azért csak ki vele!
– Azt hiszem, Angel tanút keres – mondta a régész. – Valakit, aki ismeri, és aki eléggé érdeklődik iránta ahhoz, hogy ellenőrizni tudja magát benne, anélkül hogy kénytelen lenne megfigyelni önmagát.
– És miért nem jó erre az a másik lány? – kérdezte Anna.
– Először Rochelle-be volt szerelmes. Az a tény, hogy Rochelle nem szereti viszont, ha jól meggondoljuk, az elfogulatlanság zálogának tűnt számára. Bár még így is előbb eléggé érdekeltté kellett volna tennie, hogy ő lehessen ez a tanú...
– Angel jó fej – mondta Anna. – Sajnálom, hogy ilyen gondolatokat forgat az agyában. Egy kicsit mindig hiányzott belőle az egyéniség.
A régész habozott egy percig.
– Lehet ám, hogy mindezt csak én találom ki – mondta. – Kétlem, hogy a dolog ilyen könnyen menjen.
– Hogyhogy ilyen könnyen?
– Nem tudom, vajon Angel csakugyan olyan boldog lesz-e, ha majd szabadon szeretheti Rochelle-t. Azt hiszem inkább, most már undorodik tőle.
– Dehogyis – tiltakozott Anna. – Nem megy az olyan könnyen.
– Maga egészen tönkresilányította Rochelle-t – magyarázta Petitjean. – Meg aztán tulajdonképpen az is előfordulhat, hogy Rochelle-nek nem lesz kedve maga után őt választani.
– Ó, ami Rochelle-t illeti, majd megmagyarázom én neki.
– Közben továbbmehetnénk – javasolta Petitjean.
– Önökkel tartok – ajánlkozott Anna.
– Kérdezni szeretnék magától valamit – mondta a régész.
Megint elindultak. Anna egy fejjel magasabb volt a másik kettőnél. A pontosság kedvéért: a saját fejével.
– Azt kérem magától, hogy ne árulja el Angelnak.
– Mit ne áruljak el?
– Hogy Rochelle szabad.
– De hiszen nagyon fog neki örülni!
– Jobb szeretném, ha Rochelle előbb tudná meg, mint Angel.
– Miért?
– Hát a dolgok nyélbe ütése kedvéért – magyarázta a régész. – Az az érzésem, hogy semmit sem érünk el vele, ha most rögtön közöljük Angellal.
– Eh! Különben, jó! – hagyta rá Anna. – De később majd közölhetem?
– Természetesen.
– Végeredményben – mondta Anna – maga azt akarja, hogy először mondjam meg Rochelle-nek, és csak azután Angelnak?
– Ez így is van rendjén – szólt közbe Petitjean. – Képzelje el, hogy közli Angellal, de még semmit sem mondott Rochelle-nek, s aztán megváltozik a véleménye. Maguknak ez semmi bajt nem okoz. De Angelnak csak újabb csalódást jelentene.
– Igaz – hagyta rá Anna.
– De természetesen nem ez az igazi ok – magyarázta Petitjean. – Az igazit azonban felesleges tudnia.
– Nekem ennyi is elég – válaszolta Anna.
– Köszönöm – mondta a régész. – Számítok magára.
– Akkor gyerünk, látogassuk meg a néger nőt – mondta Anna.

III.

Így például a „Balett”-rovat felsorolja az összes balettzene-lemezünket, és a „klasszikus” részben lelhető fel, a szó alfabetikus helyén.
(Philips Katalógus, 1956. III. o.)

Rochelle feltekintett, és Amadist látta belépni. Az igazgató az altestét fogta egyik kezével, a másikkal az ajtófélfának s a falnak támaszkodott. Rosszul volt. Elbicegett a karosszékéig, és kimerült ábrázattal roskadt bele. Hunyorgott, homlokán egyik ránc a másikra torlódott, amitől a puha bőr felszíne egészen eltorzult.
Rochelle abbahagyta a munkát, és felállt. Nem szerette Dudut.
– Miben lehetek a segítségére? – kérdezte tőle. – Fáj valamije?
– Ne nyúljon hozzám – mondta Amadis. – Az egyik munkásom ütött meg.
– Le akar feküdni?
– Nincs mit tenni – morfondírozott Amadis. – Fizikailag. Ami a többit illeti, semmit sem veszítenek vele, ha várnak.
Kissé összerándult.
– Szerettem volna Dupont-nal beszélni.
– Ki az a Dupont?
– A régész szakácsa.
– Honnan kerítsem most elő?
– Biztosan azzal a disznó Szalonnással van még... – suttogta Amadis.
– Nem kíván inni valamit? – kérdezte Rochelle. – Csinálhatok magának pipimillateát.
– Nem – válaszolta Amadis. – Semmit se kérek.
– Hát jó.
– Köszönöm – mondta Amadis.
– Ó – magyarázta Rochelle –, nem azért csinálnám, hogy a kedvében járjak. Ki nem állhatom magát.
– Tudom – hagyta rá Amadis. – Pedig általában azt szokták mondani, hogy a nők szeretik a pederasztákat.
– Azok a nők, akik nem szeretik a férfiakat – válaszolta Rochelle. – Vagy azok, akiknek mindegy, férfi-e vagy nő.
– Azt mondják, hogy a nők bíznak a pederasztákban, mert nem kell tartaniuk a tolakodásuktól stb.
– Ha jóképűek, akkor lehetséges. Én, a magam részéről, nem félek a tolakodásuktól.
– Annán kívül ki tolakodik itt magánál?
– Ne legyen olyan kíváncsi – intette le Rochelle.
– Különben nem lényeges – mondta Amadis. – Anna és Angel visszaváltozik közönséges emberré. Felmondtam mind a kettőnek.
– Anna nem tolakodik. Együtt hálunk. Anna megfog engem. Szétlapít.
– Angel tolakszik?
– Igen – mondta Rochelle –, mert provokálom. Nem látszik olyan bikaerősnek, mint a barátja. Meg kezdetben azért választottam Annát, mert nem olyan komplikált.
– Angel komplikált? Szerintem inkább idióta, és lopja a napot. De fizikailag mégis különb Annánál.
– Ugyan – mondta Rochelle. – Nem az én ízlésem. De, végeredményben, azért nem olyan utolsó.
– Le tudna vele feküdni?
– Hát persze! – mondta Rochelle. – Most már le. Annától már nem sokat várhatok.
– Csak azért kérdezem magától mindezt, mert maguk olyan idegen világ számomra – mondta Amadis. – Szeretném magukat megérteni.
– Talán a kapott rúgastól jutott eszébe, hogy férfi? – kérdezte Rochelle.
– Nagyon rosszul érzem magamat – mondta Amadis –, és érzéketlen vagyok az iróniára.
– Mikor hagy már fel azzal a rögeszmével, hogy mindenki magán gúnyolódik? Ha tudná, mennyire nem érdekel!
– Hagyjuk – válaszolta Amadis. – Maga azt állítja, hogy Angel tolakszik. Kellemetlen ez magának?
– Nem – tiltakozott Rochelle. – Inkább biztonsági tartalék.
– De bizonyára féltékeny Annára.
– Hogyan tudhatja ezt maga?
– Az analógiából indulok ki – fejtegette Amadis. – Én például tudom jól, mit szeretnék most csinálni Szalonnásal.
– Mit?
– Megölni – mondta Amadis. – Belerúgni a hasába. Mindenét szétrúgni.
– Angel más, nem olyan, mint maga. Nem annyira szenvedélyes.
– Maga bizonyára téved – fűzte tovább Amadis. – Angel haragszik Annára.
Rochelle nyugtalanul nézett rá.
– Ezt nem gondolja igazából.
– Dehogyisnem – mondta Amadis. – És meglátja, nem jó vége lesz. De különben mit érdekel ez engemet. Nem azért mondom, hogy magát bosszantsam.
– Maga úgy beszél, mint aki igazából tudja – nyugtalankodott Rochelle. – Azt hiszem, meg akar venni. De az ilyen titkolódzó ábrázattal semmire se megy nálam.
– Nincs itt semmiféle titkolódzó ábrázat – mondta Amadis. – Csak én most szenvedek, s ezért sok mindent megértek. Erről jut eszembe: hogy áll a munkájával?
– Készen van – válaszolta Rochelle.
– Akkor adok mást. Fogja csak a jegyzetfüzetét.
– Úgy látszik, már nem fáj annyira – jegyezte meg Rochelle.
– A zúzott bazaltkő megérkezett – mondta Amadis. – Ki kell állítani a teherautó-sofőrök fizetési jegyzékét, és fel kell nekik ajánlani, hogy dolgozzanak a pályatest építésén.
– Ezt biztosan visszautasítják – mondta Rochelle.
– Készítsen szolgálati jelentést – mondta Amadis. – Megvan annak a módja is, hogy ne utasítsák vissza.
Rochelle három lépéssel odament, felvette a füzetét és a ceruzáját. Amadis néhány pillanatig az íróasztalára könyökölt, fejét a tenyerébe szorította, aztán diktálni kezdett.

IV.

– Ez a hitbuzgalmi cselekedet valóban elsőrangú – mondta Petitjean tisztelendő.
Anna, a régész és a tisztelendő lassan, meg-megállva, hazafelé tartott.
– Tyű, állati klassz az a néger nő... – mondta Anna. – A teremtésit!
– Ugyan, ugyan, fiatalember – csitította a régész.
– És hagyjon békét Claude Léonnak – toldotta meg a tisztelendő. – Boldogul ő egyedül is és hozzá nem is olyan rosszul.
– Szívesen besegítenék neki félkézről – erősködött Anna.
– Nem kézre van neki szüksége – jegyezte meg Petitjean. – Rosszul figyelte meg a részleteket.
– Ó, az istenért!... – könyörgött Anna. – Beszéljenek valami másról. Képtelen vagyok járni!
– Hát nagyon hatásos, az szent igaz – mondta a tisztelendő. – De rajtam legalább reverenda van.
– Mi kell ahhoz, hogy az ember pap lehessen? – kérdezte Anna.
– Fiam – mondta Petitjean –, maga nem tudja, mit akar. Hol ezt, hol azt kívánja. Egyszer hülyéskedik, másszor meg értelmes képet vág, egyszer érzékeny, mint a mimóza, másszor meg olyan közönséges, mint egy disznókupec, akinek egyéb se jár az eszében, csak a disznólkodás. Bocsásson meg, stílusom erőtlen hozzá, hogy követni tudja gondolatomat.
– Ahogy látom, azért sikerül – nyugtatta meg Anna.
Elnevette magát, és belekarolt a tisztelendőbe.
– Petitjean – mondta –, maga egy nagy kan!
– Köszönöm.
– Maga pedig valóságos arszlán – folytatta Anna, a régész felé fordulva. – Örülök, hogy megismerhettem.
– Öreg arszlán vagyok én már – mondta Athanagorász. – S a hasonlata helytállóbb lenne, ha valami földtúró állatot mondott volna.
– Ugyan – tiltakozott Anna. – A maga ásatásai! Az egész csak tréfa. Folyton beszél róla, de látni semmit se lehet belőle.
– Szeretné látni?
– Hogyne szeretném – mondta Anna. – Engem minden érdekel.
– Minden érdekli egy kicsikét – jegyezte meg Petitjean.
– Mindenki ilyen – mondta Anna.
– No és a specialisták, a szakemberek? Azokat hova teszi? – vetette közbe a régész. – Az én szerény példám nem sokat jelent, de számomra semmi sem létezik az archeológián kívül.
– Nem igaz – mondta Anna. – Ez csak amolyan divat.
– Egyáltalán nem! – tiltakozott felháborodva Athanagorász.
Anna ismét elkacagta magát.
– Vigyázzon, mert mindjárt dobozba csomagolom – fenyegette meg. – Maga is ezt csinálja egy csomó kőedénnyel, amelyik semmit sem ártott magának...
– Hallgasson, maga felületes elme! – méltatlankodott Athanagorász.
Nem haragudott.
– Szóval – mondta Anna –, megnézzük az ásatásokat.
– Éppen oda igyekszünk – mondta Petitjean.
– Jöjjenek – adta ki a jelszót a régész.

V.

Angel jött elébük. Bizonytalan léptekkel haladt, még minden tagjában érezte Rézike testének melegét. A lány az ellenkező irányba ment, Brice-hez és Bertilhez, hogy segítsen nekik. Tudta, most jobb, ha nem marad a nyugtalan fiú mellett, aki oly tapintatosan, oly gyengéden tette magáévá a homokteknőben, nem akarva fájdalmat okozni neki. Kacagott és szaladt. Finom lábai ruganyosan lépkedtek a világos színű talaj felett, s mellette táncoló árnyéka négy dimenziót kölcsönzött alakjának.
Közelükbe érve, Angel gondosan szemügyre vette őket. Nem mentegetőzött amiatt, hogy elvált tőlük. Anna is köztük volt, erőtől duzzadón és vidáman, mint Rochelle-lel való viszonya előtt; a Rochelle-ügy ezek szerint be van fejezve.
Athanagorász táborhelyéig egészen rövid volt az út. Már csak beszélgettek, a dolgok a beteljesedés stádiumában leledztek.
Mert Angel tudta, hogy miféle lány Rézike, s egy csapásra mindent elveszített, amit Anna kapott Rochelle-től.

VI.

– Majd én megyek előre – mondta Athanagorász. – Legyenek óvatosak. Alattunk egy rakás csomagolásra váró kő van.
Teste benyomult az akna nyílásába, lába szilárdan megtámaszkodott az ezüstrudakon.
– Bújjon be! – mondta Anna, és félreállt Petitjean elől.
– Nevetséges sport – állapította meg Petitjean. – Hé, maga, ott lenn, ne nézzen ide! Nem illik!
Egyik kezével összefogta lába szára körül a reverendáját, és rálépett az első létrafokra.
– Rendben van – mondta. – Mégis leereszkedem.
Anna ott maradt Angellal.
– Mit gondolsz, milyen mély lehet az akna? – kérdezte.
– Nem tudom – válaszolta Angel fojtott hangon. – De mély.
Anna a nyílás fölé hajolt.
– Nem sokat látni – mondta. – Petitjean már biztosan leért. Na, akkor indulhatunk.
– Ne még... – könyörgött kétségbeesve Angel.
– De – erősködött Anna.
Odatérdelt az akna szája mellé, és szeme a sűrű homályt kutatta.
– Ne – ismételte Angel. – Még ne!
Halkabban beszélt, hangjában rémület reszketett.
– Menni kell – mondta Anna. – Gyerünk ! Csak nem félsz?
– Nem félek... – suttogta Angel.
A keze barátja hátához ért. Hirtelen mozdulattal a semmibe taszította. A homloka verítékben fürdött. Néhány másodperc múlva csattanás hallatszott, és rögtön utána Petitjean kiabálása tört fel hozzá az akna fenekéről.
Angelnek remegett a lába, ujja tétován kereste az első rudat. A lába vitte lefelé, olyan nehéznek érezte a testét, mint a hideg higanyt. Az akna szája kékesfeketén vált ki a tusfekete háttérből a feje felett. A föld alatti világ bizonytalanul derengeni kezdett, s Angel egyre gyorsabban ereszkedett lefelé. Hallotta, amint Petitjean monoton hangon recitál valamit. Nem nézett maga alá.

VII.

– Én vagyok a hibás – mondta a régész Petitjeannak.
– Dehogyis – tiltakozott Petitjean. – Én is vétkes vagyok.
– Engednünk kellett volna, hadd mondja meg Angelnak, hogy Rochelle már szabad.
– Akkor viszont –  mondta Petitjean – most Angel feküdne itt.
– De mért volt szükség a választásra?
– Mert választásra mindig szükség van – válaszolta Petitjean. – Dühítő, de így van.
Annának kitört a nyaka. Teste a köveken nyugodott. Arca közömbös volt, a homlokán széles karcolás éktelenkedett, félig elrejtve összekócolt haja alatt. Egyik lába behajolt, és a teste alá szorult.
– Emeljük le innen – mondta Petitjean –, és nyújtóztassuk ki.
Megpillantották a leereszkedő Angel lábát, majd a testét. Nesztelenül közeledett.
– Megöltem – suttogta. – Meghalt.
– Azt hiszem, hogy túlságosan előrehajolt – mondta a régész. – Menjen el onnan.
– Én vagyok... – mondta a magáét Angel.
– Ne nyúljon hozzá – parancsolt rá Petitjean. – Kár a fáradságért. Baleset történt.
– Nem igaz – mondta Angel.
– De igen – válaszolta a régész. – Ennyit mégiscsak elfogadhat tőle.
Angel sírt, az arca egészen felhevült.
– Várjon meg bennünket ott ni – mondta Athanagorász. – Menjen végig a folyosón.
Odalépett Annához. Gyengéden megsimogatta szőke haját. Tekintete elidőzött összezúzott, szánalmas testén.
– Fiatal volt – mondta.
– Az bizony – suttogta Petitjean. – Fiatalok.
– És meghalnak mind... – mondta Athanagorász.
– Na, nem mind... azért marad még belőlük. Maga meg én, például.
– Mi kőből vagyunk – mondta a régész. – Mi nem számítunk.
– Segítsen egy kicsit.
Csak nagy nehezen tudták felemelni. A tartását veszített test tehetetlenül csüngött és leért a földre. Petitjean lába meg-megcsúszott a nedves talajon. Leemelték a kőrakásról, és a tárna fala mellé fektették.
– Visszanéztem – mondta Athanagorász. – Én vagyok a hibás.
– Hányszor mondjam, hogy nem maga – nyugtatgatta Petitjean. – Nem volt más megoldás.
– Ocsmány dolog – dohogott Athanagorász –, hogy kénytelenek voltunk mi is részt venni benne.
– Mindenképpen csalódnunk kellett – filozofált Petitjean. – Mert a dolog úgy van, hogy megcsalatunk a testünkben. Ezt nehezebb elviselni, de így könnyebben elmúlik.
– Elmúlik magának – mondta Athanagorász. – Szép gyerek volt.
– Szépek – állapította meg Petitjean. – Mind szép, aki életben marad.
– Maga túlságosan kemény szívű – feddette a régész.
– A papnak nem lehet szíve – mondta Petitjean.
– Szeretném rendbe tenni a haját – jelentette ki a régész. – Nincs fésűje?
– Nincs – mondta Petitjean. – De nem érdemes. Jöjjön, menjünk.
– Nem hagyhatom itt.
– Ne legyen gyenge. Közel érzi magához, mert meghalt, maga meg öreg. De hát meghalt.
– Én meg élek, a vénségem ellenére – mondta a régész. – Angel egyedül maradt.
– Hát most nemigen lesz társasága – vélte Petitjean is.
– Majd mi mellette maradunk.
– Azt nem – mondta Petitjean. – El fog innen menni. Mégpedig egyedül. A dolgok nem zötykölődnek oly könnyen össze. Még nem tartunk a végén.
– Mért, mi történhetik még?... – sóhajtott Athanagorász fáradt, megtört hangon.
– Majd eljön magától – mondta Petitjean. – A pusztában nem dolgozhat az ember következmények nélkül. A dolgok valahogy nem stimmelnek. A vak is látja.
– Maga megszokta a halottakat – mondta Athanagorász. – De én nem. Csak a múmiákat.
– Maga nem éli bele magát a dologba – mondta Petitjean. – Legfeljebb szenvedhet miatta, de semmi tanulságot nem tud levonni belőle.
– Mért? Maga talán levon valamit?
– Én? – kérdezte Petitjean. – Én nem szenvedek miatta. Na, menjünk.

VIII.

A tárnában akadtak rá Angelra. A fiú szeme száraz volt.
– Nem tehetünk semmit? – kérdezte Petitjeantól.
– Nem, semmit – válaszolta Petitjean. – Csak annyit, hogy amikor visszamegyünk, értesítjük a többit.
– Rendben van – mondta Angel. – Majd én elmondom nekik. Megnézzük az ásatást?
– Hogyne – válaszolta Petitjean. – Ezért jöttünk.
Athanagorász nem szólt egy szót sem, csak ráncos álla reszketett. Elhaladt közöttük, és a menetoszlop élére állt.
Azon a bonyolult úton haladtak, amelyik a fejtésfronthoz vezetett; Angel figyelmesen vizsgálgatta a tárnák tetőzetét és a támasztóoszlopokat, és látszott rajta, hogy szeretné tudni, milyen irányban haladnak. Elérkeztek a főtárnához, amelynek a végén tőlük több singnyi távolságban felcsillantak a világító berendezés lámpái. Angel megállt a bejáratnál.
– Itt van? – kérdezte.
Athanagorász értetlenül bámult rá.
– A barátnője? – ismételte el a kérdést Angel. – Itt van?
– Igen – válaszolta a régész. – Brice-szel és Bertillel. Dolgozik.
– Nem szeretnék találkozni vele – mondta Angel. – Nem találkozhatom vele. Megöltem Annát.
– Hagyja abba – förmedt rá Petitjean. – Ha még egyszer kiejti ezt az ostoba szót, ellátom a baját.
– De megöltem – makacskodott Angel.
– Nem ölte meg – tiltakozott Petitjean. – Maga csak meglökte, ő meg a kavicshalomhoz érkezve meghalt. Véletlen volt.
– Maga jezsuita... – mondta Angel.
– Azt hiszem, már említettem, hogy az eudista atyáknál nevelkedtem – jegyezte meg nyugodt hangon Petitjean. – Nem ártana, ha egy kicsit jobban figyelnének, amikor mondok valamit. Az imént már úgy látszott, mintha helyesen fogná fel a dolgot, s most tessék, megint meghátrál. Figyelmeztetem előre, hogy nem engedem a saját feje után menni. Ingyom-bingyom, táliber...
– Tutáliber, máliber... – felelte rá gépiesen Angel és a régész.
– Remélem, a többit maguktól is tudják – mondta Petitjean –, ezért nem folytatom. Most nem akarom magukat arra kényszeríteni, hogy odamenjenek ehhez a három alakhoz, aki ott dolgozik a tárna végén. Utóvégre nem vagyok hóhér.
Athanagorász tüntetően köhécselt.
– Tökéletesen így van – fordult Petitjean a régész felé –, nem vagyok hóhér.
– Hát persze hogy nem – hagyta rá Athanagorász. – Ha hóhér volna, akkor vörös lenne a reverendája, nem pedig fekete.
– És éjszaka – mondta Petitjean – mindegy lenne.
– Meg a vaknak is – mondta a régész. – Magából csak úgy dőlnek az üres frázisok.
– Maga pedig folyton kötözködik velem – nyelvelt vissza Petitjean. – Nem látja, hogy lelket akarok magukba önteni?
– Ez nagyszerűen sikerül is – állapította meg Athanagorász. – Annyira, hogy az embernek szinte kedve kerekedik jól legorombítani magát.
– Mikor majd meg is teszik – mondta Petitjean –, teljesítettem missziómat.
Angel hallgatott, és a tárna vége felé bámult. Aztán megfordult, és figyelmesen vizsgálgatta a másik oldalt.
– Milyen irányban vezette a fúrást? – kérdezte a régészt.
Nagy erőfeszítésébe került természetes hangon beszélnie.
– Nem is tudom – gondolkozott el a régész. – Körülbelül két singgel keletre a délkörtől.
– Ahá!...
Nem mozdult.
– Döntenünk kell – mondta Petitjean –, odamegyünk vagy nem megyünk oda?
– Meg kell néznem a számításaimat – jelentette ki Angel.
– Mért? Mi baj van? – kérdezte a régész.
– Semmi – válaszolta Angel. – Csak egy feltevés. Nem akarok odamenni.
– Helyes – mondta Petitjean. – Akkor forduljunk vissza.
Hátraarcot csináltak.
– Eljön velünk a szállóhoz? – kérdezte Angel a tisztelendő úrtól.
– Elkísérem – válaszolta amaz.
A régész most hátul ment; árnyéka egészen kicsike volt két társáé mellett.
– Sietnem kell – mondta Angel. – Találkozni akarok Rochelle-lel. Meg akarom neki mondani.
– Én is megmondhatom – ajánlotta a tisztelendő.
– Siessünk – sürgette Angel. – Találkoznom kell vele. Látni akarom, milyen.
– Akkor hát siessünk – mondta Petitjean.
A régész megállt.
– Én itthagyom magukat.
Angel visszament hozzá. Megállt Athanagorász előtt.
– Bocsánatot kérek öntől – mondta. – És köszönöm.
– Mit köszön? – kérdezte szomorúan.
– Mindent... – válaszolta Angel.
– Mindennek én vagyok az oka...
– Köszönöm... – mondta Angel. – A viszontlátásra.
– Talán... – válaszolta a régész.
– Mozgás, hozza a csontvázát; viszontlátásra, Atha! – kiáltotta Petitjean.
– Viszontlátásra, tiszi! – mondta Athanagorász.
Megvárta, míg eltávolodnak, és befordulnak a tárnába, aztán utánuk indult. Anna egyedül várakozott a hideg sziklafal mellett; Angel és Petitjean elhaladt mellette, és felmászott az ezüstlétrán; Athanagorász is odaért, letérdelt Anna mellé, elnézegette, aztán a mellére csuklott a feje. Régen volt, kedves dolgokra, elillant illatokra gondolt. Anna vagy Angel, ugyan miért kellett választani?

IX.

Okos nőt szeretni pederasztának való gyönyörűség.
(Baudelaire: Rakéták.)

Amadis belépett Angel szobájába. A fiú az ágyon ült, s mellette rikítón világolt Nyeletnyeli professzor egyik inge. Amadis hunyorgott, megpróbált hozzászokni, de végül kénytelen volt elfordítani a tekintetét. Angel nem szólt egy árva szót sem, fejét is alig fordította az ajtónyikorgás irányába. Meg sem moccant, amikor Amadis letelepedett az egyik székre.
– Nem tudja, hol a titkárnőm? – kérdezte Amadis.
– Nem – válaszolta Angel. – Nem láttam tegnap óta.
– Nagyon megviselte a dolog – magyarázta Amadis –, és most el vagyok maradva a leveleimmel. Igazán várhatott volna máig Anna halálhírével.
– Petitjean mondta meg neki. Nem tehetek róla.
– Fel kellene keresnie, és megvigasztalnia azzal, hogy csak a munka enyhítheti a bánatát.
– Hogy mondhat ilyet? – ripakodott rá Angel. – Nagyon jól tudja, hogy ez hazugság.
– Nyilvánvaló, hogy hazugság – mondta Arnadis. – A munka, e nagy hatású elvonószer, képessé teszi az embert arra, hogy pillanatnyilag elvonatkozzék a mindennapi élet nyugtalanító benyomásaitól és terheitől.
– Nincs mindennapibb dolog, mint... Eh! maga bepaliz engem – fakadt ki Angel. – Ilyeneket nem mondhat nevetés nélkül!
– Én már régóta nem tudok nevetni – mondta Amadis. – Szeretném, ha Rochelle jönne, és gyorsírásba diktálhatnám neki a leveleimet, és ha újra járna a 975-ös.
– Küldje érte a taxit – javasolta Angel.
– Már megtörtént – közölte Amadis. – De elképzelheti, mennyire várom, hogy visszajöjjön.
– Annyira mégse hülye – mondta Angel.
– Most mindjárt az következik, hogy ronda buzi vagyok?
– Eh, hagyja már abba! – bosszankodott Angel.
– Hát nem akarja megmondani Rochelle-nek, hogy munkám van a számára?
– Most nem találkozhatom vele. Képzelje el! Anna tegnap délután meghalt!
– Tudom jól – mondta Amadis. – Fel se vette a fizetését. Szeretném, ha közölné Rochelle-lel, hogy a postám nem várhat tovább.
– Értse meg, most nem zavarhatom.
– Mért ne zavarhatná – makacskodott Amadis. – Fent van a szobájában.
– Akkor mért kérdezte tőlem, hol van?
– Hogy nyugtalankodjék miatta – mondta Amadis.
– Én is tudom, hogy a szobájában van.
– Akkor viszont felesleges volt – adta meg magát Amadis. – Ennyi az egész.
– Megyek érte – mondta Angel. – De nem fog jönni.
– Hogyne jönne.
– Szerette Annát.
– Attól még nagyon szívesen lefeküdne magával. Mondta nekem. Tegnap.
– Ocsmány fráter – vágta vissza Angel.
Amadis nem válaszolt. Tökéletesen közömbösnek látszott.
– Lefeküdt volna velem akkor is, ha még élne Anna – mondta Angel.
– Ugyan. Most is lefeküdne.
– Maga ocsmány fráter – ismételte meg Angel. – Ronda buzi.
– Na, helyben vagyunk – csapott le rá Amadis. – Kimondta. Az általánosítást. Szóval, felmegy hozzá. Az általános elvezet az egyedihez.
– Igen, felmegyek hozzá.
Felállt. Az ágy rugói halkan felnyögtek.
– Az ő ágya nem nyikorog – mondta Amadis.
– Elég legyen... – sziszegte a foga között Angel.
– Tartozom magának vele.
– Elég... Nem bírom magát... Takarodjon innen...
– No nézd csak – mondta Amadis. – Tudja maga tulajdonképpen, mit akar máma?
– Anna meghalt...
– Na és mitől szabadítja fel ez magát?
– Önmagamtól – magyarázta Angel. – Felébredek.
– Dehogyis ébred – válaszolta Amadis. – Nagyon jól tudja, hogy most öngyilkosságot fog elkövetni.
– Gondoltam is rá – mondta Angel.
– De azért előbb küldje csak Rochelle-t.
– Megyek érte.
– Csak kényelmesen – mondta Amadis. – Ha netán meg akarná vigasztalni... vagy valami egyebet kívánna csinálni. De ne nagyon fárassza ki. Sok levelem van.
Angel úgy ment el Amadis előtt, hogy rá se pillantott. Az igazgató ülve maradt a székén, és megvárta, míg bezárul az ajtó.
A szálloda folyosója most az egyik oldalon közvetlenül a semmibe nyílt. Mielőtt bement volna Rochelle-hez, Angel odament a széléhez. A vaspálya ott ragyogott a tűző napon, a szálloda két fele között. A másik oldalon a folyosó a megmaradt szobák felé folytatódott. A sínek és a talpfák közé leszórt szürke bazaltzúzalék alkotóelemei csillámos hegyükkel röptükben kapdosták el a napsugarakat.
A vaspálya a szálloda mindkét oldalán a távolba veszett, s a talpfák és a sínek, amelyek arról a helyről, ahol állt, Angel számára láthatatlanok voltak, szinte teljesen eltűntek. Két teherautó-sofőr éppen befejezte a kocsik és a már sínen álló mozdony alkatrészeinek összeszerelését. A kis emelőszerkezet csigájának nyikorgásával cifrázta a nyersolajmotor szabályos, egyhangú duruzsolását.
Angel megfordult, átment két ajtón, a harmadik előtt megállt és kopogtatott.
Rochelle hangja betessékelte.
A lány szobája éppoly egyszerűen volt bebútorozva, mint a többieké, egyszerűen, majdnem bútorok nélkül. Rochelle az ágyon feküdt. Az a ruha volt rajta, amelyik este, még az ágyat se vetette meg.
– Én vagyok... – mondta Angel.
Rochelle felegyenesedett és rábámult. Elnyűtt arcában tompán fénylett a szeme.
– Hogyan történt? – kérdezte.
– Tegnap nem tudtam eljönni. De azt hittem, hogy Petitjean mindent elmondott.
– Belezuhant az aknába – mondta Rochelle. – Maga nem bírta visszatartani, mert nagyon nehéz volt. Én tudom, milyen nehéz volt. De hogyan eshetett ez meg Annával?
– Az én hibámból – válaszolta Angel.
– Nem, nem... Maga nem volt elég erős, hogy megtartsa.
– Nagyon, őrjítően szerelmes voltam magába – mondta Angel.
– Tudom – válaszolta Rochelle. – Még most is nagyon szeret.
– Éppen ezért zuhant le – magyarázta Angel. – Úgy látszik. Hogy én szerethessem magát.
– Most már késő – mondta Rochelle, némi kacérkodással hangjában.
– Már ezelőtt is késő volt.
– De akkor meg mért zuhant le?
– Nem zuhanhatott le – mondta Angel. – Annával ilyen nem történhetett volna.
– Ó – vélekedett Rochelle –, baleset mindenkivel történhet.
– Nem aludt?
– Az járt az eszemben, hogy nem szabad aludnom – mondta –, mert a halottat mégiscsak tisztelni kell.
– És aztán mégis elaludt...
– Igen, Petitjean tisztelendő adott valamit, én meg bevettem.
Egy teli üvegecskét nyújtott feléje.
– Öt cseppet vettem be belőle. Nagyon jól aludtam tőle.
– Szerencsés természet – mondta Angel.
– A siránkozás még senkit se támasztott fel – felelte Rochelle. – Tudja, nagyon, nagyon rosszulesett.
– Nekem is – mondta Angel. – Azon tűnődöm, hogy ezután hogyan tudunk majd élni.
– Azt hiszi, nem volna szabad élnünk!?
– Nem tudom – mondta Angel.
Az üvegre bámult.
– Ha bevette volna a felét, most nem ébredt volna fel.
– Nagyon szépeket álmodtam tőle – mesélte Rochelle.
– Két férfi volt belém szerelmes, összevesztek rajtam. Csodálatos volt. Olyan romantikus.
– Képzelem – hagyta rá Angel.
– De talán mégsem egészen késő – töprengett Rochelle.
– Látta Annát?
– Nem!... – tiltakozott Rochelle. – Ne beszéljen ilyesmiről, nem szeretem. Nem is akarok rágondolni.
– Olyan szép volt – mondta Angel.
Rochelle nyugtalanul bámult rá.
– Mért mond nekem ilyeneket? – kérdezte. – Meg voltam nyugodva, és most maga elkezd rémítgetni, fel akar kavarni. Nem szeretem magát, amikor így viselkedik. Maga mindig szomorú. Nem szabad arra gondolni, ami történt.
– Maga képes erre?
– Mindenki képes rá – jelentette ki Rochelle. – Én élek. És maga is él.
– De én szégyenlek élni... – mondta Angel.
– Mondja – kérdezte Rochelle –, valóban ennyire szeretett maga engemet?
– Igen – válaszolta Angel. – Ennyire.
– Én hamarosan meg fogok vigasztalódni – mondta Rochelle. – Képtelen vagyok huzamosabb ideig valami szomorú dologra gondolni. Természetesen gyakran eszembe jut majd Anna...
– De nem olyan gyakran, mint nekem.
– Ó! maga nem valami vidám ember – mondta Rochelle. – Elvégre élünk mind a ketten!
Nyújtózkodott egyet.
– Amadis arra kéri, hogy menjen az irodába, mert diktálni akar magának – közölte Angel, és keserű kacajra fakadt.
– Semmi kedvem sincs hozzá – válaszolta Rochelle. – Egészen elbutultam ettől a nyugtatótól. Azt hiszem, lefekszem, és alszom egy jót.
Angel felállt.
– Maradhat – mondta Rochelle. – Nem zavar. Mit képzel? Egy ilyen eset után! Ilyenkor nem affektálhat az ember... Kezdett kigombolkozni.
– Nagyon féltem, hátha túlságosan erős adagot talált bevenni – mondta Angel.
Még mindig kezében szorongatta az üveget.
– Mi jut eszébe! Petitjean tisztelendő úr a lelkemre kötötte, hogy öt cseppnél többet ne merjek bevenni.
– Tudja, mi történik, ha az ember túllépi az adagot?
– Akkor biztosan nagyon sokáig alszik – mondta Rochelle. – És az veszélyes lehet. Meg is lehet tőle halni. De ilyesmit nem csinál az ember!
Angel ránézett. Rochelle már levetette ruháját, és most ott állt előtte sugárzón és izmosan, de teste minden törékeny zugában szemmel alig észrevehető ráncokkal és törésekkel. Megereszkedett keble lehúzta vékony anyagból készült, fehér melltartóját, húsos combján kanyargós, kékes erek rajzolódtak ki. Mikor tekintete találkozott a fiúéval, mosolyogva hajtotta le a fejét, s gyorsan a takaró alá siklott.
– Üljön ide mellém – mondta neki.
– Ha mindegyikünk kiinná az üveg felét... – suttogta Angel.
Odaült a lány mellé, és folytatta:
– Még így is megúszhatja az ember.
– Megúszhatja? Mit? – kérdezte Rochelle. – Az élet jó.
– Maga szerette Annát...
– Hogyne – hagyta rá Rochelle. – De ne kezdje folyton újra. Nem látja, hogy milyen fájdalmat okoz, ha örökké erről beszél?
– Képtelen vagyok tovább elviselni ezt a sivatagot, ahol mindenki elpatkol.
Rochelle elnyúlt a párnán.
– Nem mindenki.
– De igen... Nyeletnyeli, Pippo, az orvostanhallgató, Anna, a detektívfelügyelő... maga... meg én.
– Mi ketten nem – tiltakozott Rochelle. – Mi élünk.
– Mint a regényekben – mondta Angel. – Együtt halni meg. Egymás mellett.
– Gyengéden összeölelkezve – folytatta Rochelle. – Nem találja, hogy milyen költői ez a kép? Már olvastam ilyet.
– Így, egymás mellett.
– A regényekben igen – mondta Rochelle... – De ilyen nincs a valóságban.
– Pedig így lenne jó... – sóhajtott Angel.
Rochelle elgondolkozott, s karját összefonta a feje alatt.
– Olyan lenne, akár egy film, amit már láttam – mondta Rochelle. – Meghaltak a szerelem miatt, egymás mellett. Képes lenne maga meghalni miattam, szerelemből?
– Azt hiszem, hogy képes lettem volna.
– Valóban képes lenne? Milyen furcsa...
– De nem hiszem, hogy ezzel sikerülne – mondta Angel, és kihúzta az üveg dugóját.
– Nem? Csak elaludnánk?
– Valószínűleg.
– Mi történne, ha megpróbálnánk? – kíváncsiskodott Rochelle. – Olyan szép lenne most elaludni. Szeretném még egyszer ugyanazt álmodni.
– Vannak olyan szerek – mondta Angel –, amelyektől az ember folyton ilyeneket álmodik.
– Hallottam – hagyta rá Rochelle. – Lehetséges, hogy ez is olyan?
– Valószínűleg – mondta Angel.
– Olyan kedvem lenne rá... Szeretném megint azt az álmot látni. Nem tudok egyedül aludni.
Fürkésző tekintetet vetett Angelra. A fiú leszegte a fejét, s az üveget bámulta.
– Iszunk belőle mind a ketten egy kicsikét? – kérdezte.
– Még így is megúszhatja az ember – mondta ismét Angel.
– Csuda muris lenne – lelkesedett Rochelle, és felült az ágyban. – Szeretem az ilyesmit. Egy kicsikét berúgni, vagy kábítószert venni be, és nem tudni, mit csinálok.
– Azt hiszem, Petitjean egy kicsit eltúlozta a dolgot – mondta Angel. – Ha mindegyikünk meginná a felét, fantasztikus álmaink lennének.
– Szóval, most maga mellettem marad? – kérdezte Rochelle.
– De... az nem illik... – mondta Angel.
Rochelle elnevette magát.
– Maga milyen ostoba! Ki jöhetne?
– Amadis vár magára.
– Várjon – mondta Rochelle. – Csak nem állok neki rögtön dolgozni, ekkora bánat után! Adja ide azt az üveget!
– Vigyázat – mondta Angel. – Az egész veszedelmes lenne.
– Megosztozunk rajta!... – mondta Rochelle.
Elvette Angeltól az üveget, és ajkához emelte. De mielőtt beleivott volna, megállt.
– Itt marad mellettem? – kérdezte.
– Hát persze... – mondta Angel.
Olyan fehér volt az arca, mint a kréta. Rochelle kiitta az üveg tartalmának a felét, és visszaadta neki.
– Huh, de rossz – mondta. – Most maga következik...
Angel szeme ráfordult a kezében tartott üvegre. Nem bírta levenni róla a tekintetét.
– Mi az, mi történt magával? – kérdezte Rochelle. – Nem érzi magát jól?
– Anna jár az eszemben... – mondta.
– Ó... milyen unalmas maga! Már megint...
Hallgattak.
– Igya meg – mondta Rochelle –, aztán feküdjön mellém. Olyan jó lesz így.
– Mindjárt – válaszolta Angel.
– Sokáig tart, míg elalszik tőle az ember? – kérdezte Rochelle.
– Nem túl sokáig – suttogta Angel.
– Akkor jöjjön – mondta Rochelle. – Öleljen át.
Angel leült Rochelle fejéhez, és a dereka alá csúsztatta a karját. Rochelle erőlködve felült.
– Nem tudom mozgatni a lábamat – mondta. – De fájni nem fáj. Sőt, kellemes.
– Szerette Annát? – kérdezte Angel.
– Nagyon szerettem. De magát is nagyon szeretem.
Megpróbált mozogni egy kicsikét.
– Nehéz vagyok?
– Nem.
– Szerettem Annát... de nem túlságosan – motyogta. – Egészen megbutultam...
– Maga nem volt buta – suttogta Angel ugyanolyan gyengéden, mint Rochelle.
– Elég butuska... Na, kiissza végre?
– Mindjárt kiiszom...
– Öleljen át... – nyögte a lány egy sóhajtással.
Feje lassan lehanyatlott Angel mellére. A fiú felülről látta finom, sötét haját, és két tömött fürt közül elővillanó bőrét. Letette az üveget, amelyet még mindig bal kezében szorongatott, és megfogta a lány állát. Felemelte a fejét, s aztán elhúzta a kezét. A fej puhán lebillent.
Nagy nehezen kibontakozott az ölelésből, s az ágyra fektette a lányt. Rochelle szeme csukva volt.
Kibámult egy narancsszínű virágoktól roskadozó májvirágágra, amint nesztelenül hajladozott az ablak előtt, s a beáramló napfénynek útjat állva, árnyékfoltokkal hintette tele a szobát.
Angel felemelte a barna üveget, és megállt az ágy előtt. Arcán iszonyat ült, ahogy rámeredt Rochelle-re. Jobb kezében még ott érezte az erőfeszítést, amely a test felemeléséhez kellett. Az erőt, ami ahhoz kellett, hogy Annát áttaszítsa a semmibe.
Nem hallotta, mikor Petitjean tisztelendő a szobába lépett, de engedelmeskedett a vállára nehezedő ujjának, s követte a folyosóra.

X.

Lementek a lépcső maradékain. Angel még mindig a kezében szorongatta a kis barna üveget. Petitjean szótlanul ment előtte. A szálloda két fele között tátongó hasadékon eláradt a vörös virágok illata. Az utolsó lépcsőfok most az egyik sínen végződött, s egymás után bukdácsoltak át az éles köveken. Angel igyekezett talpfáról talpfára lépni, azoknak a felülete ugyanis sima volt, és kényelmes járást biztosított. Petitjean leugrott a töltésről a buckák homokjába, Angel mindenütt a nyomában volt. Az egész fejével látott mindent, nemcsak a szemével, s azon a ponton volt, hogy mindjárt felébred; érezte, hogyan sűrűsödik össze odabenn a zsibbadtsága, hogy aztán hirtelen távozzon belőle, de ehhez előbb valakinek át kellett törnie a falat. Petitjean éppen ezért jött. Utána majd kiissza a kis üveg tartalmát.
– Mit szándékozott cselekedni? – kérdezte Petitjean.
– Majd maga megmagyarázza nekem... – mondta Angel.
– Találja ki maga – mondta Petitjean. – Nagyon szívesen megerősítem, amire kilyukad, de magának egyedül kell megtalálnia.
– Amíg alszom, nem vagyok képes megtalálni – mondta Angel. – És én most alszom. Akárcsak Rochelle.
– Itt senki emberfia nem halhat meg anélkül, hogy maga ne érezné szükségét néhány megjegyzésnek – feddette Petitjean.
– Valahányszor nekem is van benne valami részem, ez a normális.
– Maga azt hiszi, hogy van valami köze hozzá?
– Hogyne – mondta Angel.
– Ölni tud, de felébredni, azt nem...
– A kettő nem ugyanaz. Én álmomban öltem meg őket. 
– Nem így van – helyesbítette Petitjean. – Nem jól fejezi ki magát. Azért haltak meg, hogy magát felébresszék.
– Tudom – mondta Angel. – Értem. Ki kell innom a maradékot. De most már nyugodt vagyok.
Petitjean megállt, Angel felé fordult, és jól a szeme közé nézett.
– Mit mondott?
– Hogy kiiszom a maradékot – mondta Angel. – Szerettem Annát és Rochelle-t, és most halott mind a kettő.
Petitjean rápillantott a jobb öklére, kétszer-háromszor kinyitotta és becsukta, aztán feltűrte reverendája ujját, és megszólalt:
– Ide figyeljen!...
Angel csak annyit látott, hogy valami fekete tömeg zuhan az orrára. Megtántorodott, és lehuppant a homokra. A feje úgy csengett, mint egy ezüstcsengettyű. Az orrából ömlött a vér.
– A teremtésit magának!... – hörögte rekedt hangon.
– Most jobban érzi magát? – kérdezte Petitjean. – Megengedi?
Előhúzta a rózsafüzérét.
– Hány csillagot látott?
– Háromszáztízet – mondta Angel.
– Na, mondjuk... négyet – alkudozott Petitjean.
Azzal a hasonló alkalmakkor már bebizonyított virtuozitással pergette le négyszer egymás után olvasóját.
– Hol van az üvegem? – kérdezte hirtelen Angel.
A kis barna üveg felborult a homokon, s a szájánál nedves folt keletkezett. A homok feketedni kezdett, s gyanakvással teli füst terjengett felette.
Angel feje előrebukott szétnyitott térde között. A vére fekete pontokkal hintette tele a talajt.
– Csend legyen! – kiáltott rá Petitjean. – Azt akarja, hogy újra kezdjem?
– Nekem mindegy – mondta Angel. – Más módon is meg lehet halni.
– Az igaz – mondta Petitjean. – Például úgy, hogy jól orron vágják az embert.
– Maga nem marad itt mellettem örökre – mondta Angel.
– Persze hogy nem. Felesleges is lesz.
– Rochelle... – motyogta Angel.
– Rosszul áll magának – mondta Petitjean – női nevekkel hozakodni elő, miközben folyik a vér az orrából. Rochelle! Rochelle már nincs. Szomorú, de így van. Mit gondol, miért adtam neki az üveget?
– Nem tudom – válaszolta Angel. – Azt akarja ezzel mondani, hogy nincs benne semmi részem? Hogy most sincs?
– S ez bosszantja magát, ugye?
Angel megpróbált gondolkozni. Gondolatok vonultak át az agyán, nem valami gyorsan, de azért mégis elég magas rezgésszámmal ahhoz, hogy ne tudja őket felismerni.
– Mért nem itta ki rögtön?
– Majd újra megpróbálom... – dadogta Angel.
– Rajta. Itt egy másik.
Petitjean tisztelendő úr egy darabig kotorászott a zsebében, s előhúzott egy barna üvegcsét, amelyik hajszálra hasonlított az elsőhöz. Angel érte nyúlt és megfogta. Kihúzta a dugóját, és néhány cseppet a homokra öntött belőle. Egy kis folt keletkezett, s hamarosan sárga füst gomolygott felette lustán a mozdulatlan levegőben.
Angel elengedte a dugót, s rábámult az üvegre, amelyet még mindig az öklében szorongatott. Kabátja ujjával megtörölte az orrát. Undorral szemlélte a nyomát. A vérzés már elállt.
– Fújja ki az orrát – mondta Petitjean.
– Nincsen zsebkendőm.
– Kétségtelenül igaza van – mondta Petitjean. – Maga semmire se jó, és nem lát semmit.
– Látom a homokot – mondta Angel. – Meg a vasutat... a zúzott bazaltkövet... a kettészelt szállodát... Meg ezt az egész munkát, aminek semmi célja.
– Mondani lehet – vélekedett Petitjean. – Bár az is valami, ha mondja az ember.
– Értem. Nem tudom. Anna és Rochelle... Persze, maga most majd megint orrba vág.
– Dehogyis – tiltakoztt Petitjean – És még mit lát?
Angel arca mintha egy kicsit felderült volna.
– Meg ott volt a tenger is. Idejövet – mondta. – A két srác a fedélzeten. A madarak.
– Na, és a nap – kérdezte a tisztelendő –, az magának nem elég?
– Hát éppen nem rossz... – tűnődött el Angel. – Meg a remete, azzal a néger nővel...
– És az a lány Athanagorásznál...
– Várjon, hadd gondolkozzam egy kicsit – vágott a szavába Angel. – Annyi minden van, ami megéri, hogy észrevegye az ember.
Rápillantott az üvegre.
– Sajnos, Annát és Rochelle-t sem lehet kihagyni belőle... – suttogta.
– Mindenki azt látja meg, amit akar – jelentette ki Petitjean. – Bár meglátni, az is valami, de magában még nem elég.
– Talán egyebet is lehet csinálni... – töprengett Angel.
– Például átsegíteni másokat...
Keserűen felkacagott.
– Rögtön letartóztatják az embert – mondta. – Mert ugye, az ember megölheti például Annát és Rochelle-t...
– Minden bizonnyal, meg.
– Vagy vasutat építhet, ami semmire se használható...
– Persze, azt is – hagyta rá Petitjean.
–  Jó, jó, de akkor?...
– Akkor... valóban nem lát semmi egyebet?
Petitjean Angel mellé telepedett a homokra.
– Akkor igya ezt ki – mondta. – Ha csak ennyire futja a képzelőerejéből...
Mindketten elhallgattak. Angel törte a fejét, arcvonásai megnyúltak.
– Nem tudom. Olyasmit csak találok, amit érdemes látni vagy érezni, de olyat még nem, amit érdemes volna meg is csinálni. Képtelen vagyok kiverni a fejemből, amit egyszer már megtettem...
– Eh, maga folyton csak nyűglődik – ripakodott rá Petitjean. – Hagyja végre abba ezt a szőrszálhasogatást! Itt az üveg, igya ki!
Angel kezéből kicsúszott az üveg. Petitjeanmeg se moccant, hogy felszedje. Néhány pillanat elég volt rá, hogy kifolyjon a tartalma. Angel görcsösen, feszülten bámulta, aztán lassan elernyedtek az izmai. A karja tehetetlenül csüngött. Felemelte a fejét, és mélyet lélegzett.
– Nem tudom... Kezdetnek elég az is, hogy látok. Akinek semmihez sincsen kedve, annak messzire kell néznie.
– De biztos, hogy lát valamit?
– Igen, egy egész sereg dolgot látok – bizonygatta Angel. – Annyi minden látnivaló van.
– Aki sokat látott – mondta Petitjean –, az azt is tudja, hogy mi a dolga.
– Igen, az azt is tudja, mi a dolga... – ismételte gépiesen Angel.
– A dolog pofon egyszerű... – folytatta Petitjean.
Angel nem válaszolt. De látszott rajta, hogy valamit forgat a fejében.
– Nyeletnyeli tanár úr bement a fekete övezetbe – bökte ki.
– Az olyan, mintha maga kiitta volna ezt az üveget – magyarázta Petitjean. – Amint látja, azt is meg lehet tenni.
– És az a jobb?
– Szerintem elhibázott dolog – vélte Petitjean. – De végeredményben ez is egy példa. Az elhibázott dolgokra is kell példa.
Egy pillanatra magába szállt.
– Mit szólna hozzá, ha elmondanánk egy röpke fohászt? Uram, ez a mi asztalunk, ez meg itt a mi italunk...
– Azt is tudod, mit akarunk...
– Azt is tudod, hányan vagyunk. Ámen – fejezte be áhítattal a tisztelendő úr.
– Ezt Amadisnak is elénekelhetnénk – jegyezte meg Angel.
– Fiam – feddé őt Petitjean –, szavai gúnyosak és rosszindulattal telvék.
Felálltak. A vonat majdnem teljesen összeszerelve ott állt előttük a sínen. A teherautó-sofőrök kalapáccsal verték a kazán oldalát, s a fekete acéllemezekre zuhogó ütések messze visszhangzottak az éles napsütésben.

XI.

Ám furcsának tartanám, ha egy ilyen komoly gyermeknek, mint Boris, 1889-ben az a bizarr ötlete támadt volna, hogy ehhez hasonló ostobaságokar másoljon le. 
(Ch. Chassé: Az „Übü király” forrásai. Flourv. 44. o.)

Dudu igazgató úr összehívta az egész személyzetet. Mindenki ott szorongott az ideiglenes peronon, amelyet sebtében eszkábált össze Marino és Carlo. A szerelvény egy mozdonyból és két vagonból állt. Jelen volt Carlo és Marino az egész családjával; az a gyalázatos Arland, a három teherautó-vezető, akik közül az egyik máris javában hányta a kazánba a szenet; Amadis saját személyében és Dupont, Athanagorász néger szolgája, aki külön meghívást kapott erre az alkalomra, s most nyugtalannak látszott, mert Amadis külön fülkét tartatott fenn a számára, hogy kettesben lehessen vele. Éles füttyszó hallatszott. A nagyérdemű közönség megrohamozta a kocsilépcsőket.
Angel és Petitjean tisztelendő úr a homokbucka tetejéről szemlélte a jelenetet. Athanagorász és segítőtársai nem zavartatták magukat, távol maradtak, a remete meg éppen hitbuzgott a néger nővel.
Dudu igazgató úr megjelent a különfülke ajtajában, és három karlengetéssel adott jelt az indulásra. A fékek megcsikordultak, a kazánból sisteregve tört ki a gőz, s méltóságteljes, vidám dohogással megindult a szerelvény. Az utasok a zsebkendőjüket lobogtatták.
– Magának is köztük lenne a helye – szólalt meg Petitjean.
– Már nem vagyok a Társaság alkalmazottja – válaszolta Angel. – Undorom van ettől a vonattól.
– Elismerem, hogy haszontalan dolog.
Figyelték, hogyan gördül be a mozdony a romokban álló vendégfogadó két maradványszárnya közé. Az olajfestékes vagontetők ragyogtak a napfényben, a májvirágok vörös foltokkal tarkázták a félig szétvert homlokzatot.
– Mért dübörög ez a vonat ilyen erősen a síneken? – kíváncsiskodott Petitjean.  – Azt hinné az ember, hogy valami üreg van alatta.
– Ez a zúzott bazaltkő ismert hangja – válaszolta Angel.
A vonat eltűnt, csak a füstje lebegett a levegőben fehér pamutgombolyagokban.
– Visszajön – magyarázta Angel.
– Mindjárt gondoltam.
Szótlanul várakoztak, tekintetük a szapora lihegéssel távolba vesző mozdony füstjét kutatta. A dohogás egyszerre csak megint hallhatóvá vált.
Abban a pillanatban, amikor a tolató mozdony ismét a vendégfogadó romjai közé hatolt, tompa robaj keletkezett. A szerelvény tántorogni kezdett a síneken, amelyek hirtelen süllyedni kezdtek alatta. A mozdony eltűnt. Egyre növekvő, roppant repedés támadt a pályatest hosszában, s a vagonokat valósággal magába szívta a homok. Összemorzsolt sziklatömbök recsegése-ropogása közben omlott be a föld, s a pályatest úgy merült el benne, fokozatosan, mint a partra zúduló tengerár alatt az országút. A kétoldalt homokból felhalmozott töltés ferdén, rétegekben rogyott össze, a lábánál keletkezett hullámok mintha felcsaptak volna a gerincére, egyetlen rázkódással törtek fel a lejtős falon, ahogy a sárga homokszemek peregve megindultak lefelé a töltésen.
Petitjean tisztelendő úr iszonyodva ragadta meg Angel karját. A két ember dermedten nézte, hogyan temeti be a könyörtelen homokár a szemük láttára keletkezett, roppant repedést. Pontosan a szálloda alatt még egyszer, utolsót rázkódott a föld, óriási, hangtalan gőz- meg füstgomolyag tört fel, miközben homokeső zúdult az épületre. A füst egy szempillantás alatt szétszakadozott a napsugarakban, a hegyes, zöld füvek könnyeden megrázkódtak az átsuhanó fuvallattól.
– Mindig gondoltam – mondta Angel. – Már a múltkor gondoltam rá... de aztán megfeledkeztem róla...
– Valami föld alatti üreg fölé építették – mondta Petitjean.
– Athanagorász tárnái fölé... – magyarázta Angel. – Igen, oda... két singre a délkör ívétől... de aztán, hogy Rochelle meghalt... egészen megfeledkeztem róla.
– Nem segíthetünk rajtuk – vélte Petitjean. – Reméljük, hogy a régész élve megúszta...
– Az én hibámból történt ez is.
– Ne higgye mindig, hogy maga felelős a világért – ripakodott rá Petitjean. – Maga részben felelős saját magáért, és ez éppen elég. A balesetet legalább annyira ők okozták, mint maga. Amadis és a régész. No meg Anna. Gyerünk, nézzük meg, élnek-e még?
Angel Petitjean nyomába eredt. A szeme száraz volt. Látszott, hogy kezd magához térni.
– Gyerünk – mondta ő is. – Járjunk a végére.

XII.

Angel a 975-ös autóbusz érkezésére várt. A földön ült, hátával a megálló jezőtáblájának a rúdjához támaszkodott. Petitjean hasonló helyzetet foglalt el, csak éppen háttal ült neki. Nem látták egymást, úgy beszélgettek. Angel mellett ott volt a kofferja meg egy nagy csomag levél és jelentés, amelyeket Amadis Dudu íróasztalán talált.
– Sajnálom, hogy a régész nem tudott elkísérni – mondta Angel.
– Sok a dolga – válaszolta Petitjean. – Tönkrement a felszerelése. Micsoda mázlijuk van, hogy a hajuk szála se görbült meg, sem neki, sem az embereinek.
– Tudom. Remélem, megérkezik az autóbusz.
– Az utóbbi időben nem járt erre – mondta a tisztelendő.
– Majd csak megérkezik – mondta Angel. – Biztosan a sofőr nyári szabadsága miatt állt le.
– Persze, annak éppen most van itt az ideje... – gondolkozott el Petitjean.
Angel megköszörülte a torkát. El volt érzékenyülve.
– Nem látom többé magát – bökte ki. – Szerettem volna megköszönni.
– Ó, szóra sem érdemes – tiltakozott a tisztelendő. – Majd visszajön.
– Kérdezhetek magától valamit? Biztosan sejti is, hogy mit. Mért visel maga reverendát?
A tisztelendő úr szelíden elmosolyodott.
– Már régóta vártam erre a kérdésre... – mondta. – Megmagyarázom. Ez a modern módszer.
– Miféle módszer?
– Be kell hálózni az embereket... – válaszolta Petitjean tisztelendő úr.
– Értem...
Motorzúgást hallottak.
– Már itt is van... – mondta Petitjean.
Felállt. Angel követte a példáját.
– Na, a viszontlátásra. A mielőbbi viszontlátásra.
– A viszontlátásra!... – köszönt el tőle Angel.
Petitjean tisztelendő úr megrázta a kezét, s többé hátra se nézve, útnak eredt. Nagyokat ugrott, hogy minden egyes ugrása végén harangszerűen kitáruljon a reverendája. A homokon egészen feketének látszott.
Angel remegő kézzel tapogatta meg sárga ingének a gallérját, aztán felemelte a kezét. A 975-ös pontosan előtte állt meg. A kalauz a jegykezelő doboz fogantyúját tekergette, kellemes zenét csalva ki belőle.
A kocsiban mindössze egy utas volt, aki egy kis aktatáskát szorongatott a kezében, rajta a nevének a kezdőbetűi: P. A. Pernot Antenna; öltözéke arra vallott, hogy irodába megy. Könnyeden szaladt végig a kocsi folyosóján, és lelibbent az autóbuszról. Majdnem beleütközött a sofőrbe, aki otthagyta a vezetőfülkét, és jött megnézni, mi történik. Az egyik szemén fekete kötést viselt.
– Az anyját! – mondta a sofőr. – Az egyik le, a másik meg fel!... De mi lesz a gumikkal! Nincs jogom létszám fölötti utast szállítani!
Az aktatáskás férfiú zavartan bámult rá, aztán kihasználva a pillanatot, míg a vezető megigazította a pipaszurkálójával a szemét, sebesen eliszkolt.
A sofőr a homlokára bökött.
– Lassacskán hozzászokom. Ez a második.
Azzal visszaült a kormányhoz.
A kalauz segített Angelnak a felszállásnál.
– Igyekezzünk, igyekezzünk! – nógatta. – Ne tolakodjunk!...  Készítsük elő a helyjegyeket!...
Angel felszállt. Kofferját a peronon hagyta.
– A csomagokat tessék a kocsi belsejébe vinni!... – mennydörgött a kalauz. – Ne tessék akadályozni munkájában a személyzetet!
Belekapaszkodott a csengő fogantyújába, és többször megrángatta.
– A kocsi megtelt!... – kiáltotta.
A motor felhorkant, s a kocsi elindult. Angel az ülés alá csúsztatta a kofferját, és visszament a peronra.
A homok és a fű felett ragyogó napfény áradt el. Scrub spinifex csomók tarkázták a sárga talajt. A látóhatár szélén alig észrevehető, fekete, mozdulatlan sáv húzódott.
A kalauz odalépett Angelhoz.
– A végállomásig!... – mondta a mérnök.
– Repülünk... – válaszolta a kalauz, és ujjával az égre mutatott.

Átmenet

Nem sokkal ezután ülést tartott az Igazgató Tanács. De Janpolent Farkas igazgató-elnök sürgetésére, aki felolvasta Pernot Antenna levelét, elhatároztatott, hogy szakértőket és fizikai munkásokat küldenek ki a helyszínre. Feladatukká teszik annak tanulmányozását, vajon lehetséges-e szabályos nyomtávú vasutat építeni Exopotámiában, az előzőtől eltérő helyen, avégből, hogy elkerülhető legyen az első munkálatok kényszerű befejezését kiváltó, kellemetlen baleset. A jelenlevő tanácstagok megelégedésüket fejezték ki afelett, hogy a fájón nélkülözött Amadis Dudu jóvoltából összegyűjtött dokumentációt Pernot Antenna, az új igazgató, haszonnal tanulmányozhatja, s ilyen módon indokolttá válik jelentős mérvű csökkentést eszközölni a fizetésén. A küldöttség összetétele a következő lesz: egy titkárnő, két mérnök, két fizikai munkás és három teherautó-vezető. Az Exopotdmia felett ragyogó nap sajátos tulajdonságai, valamint a talaj természete következtében félő, hogy figyelemre méltó események következnek be; továbbá tekintetbe veendő az a tény is, hogy Exopotámiában van már egy régész a munkatársaival, egy remete, egy néger nő, valamint Petitjean tisztelendő úr, aki a számos remete szakfelügyeletét végzi. A fizikai munkások családjukkal együtt utaznak. A helyzet bonyolultságából következik, hogy a megszerzett tapasztalatok ellenére is, lehetetlen előre látni – és még inkább lehetetlen elképzelni –, mi történhet velük. Éppen ezért felesleges lenne megkísérelni a leírását, hiszen bárminő végkifejlet elképzelhető.

Felelős kiadó a Magvető Könyvkiadó igazgatója
Felelős szerkesztő Gergely Erzsébet
Műszaki vezető Beck Péter
Sorozattervező Sebestyén Lajos
Védőborító-grafikus Bonin András
Kiadványszám 1364
Megjelent 17,8 (A5) ív terjedelemben
11360 példányban,
 1971-ben, Plantin Betűtípusból
MSZ 5601-59 és 5602-55
MA 2072-d-7172
Készült a „Srbija” nyomdában, Belgrad

ELEKTRONIKUS KIADÁS
MADÁRFEJŰEK TÁRSASÁGA
NNCL664-3D5v1.0