Benjamin Hoff
Malacka és a Tao

1993 Ugyanaz az író írta, aki a MICIMACKÓ ÉS A TAO-t 
The Te of Piglet
Methuen, London, 1992
Copyright  Benjamin Hoff, 1992
Fordította Kiss Marianne
A Tao Te King részleteket Weöres Sándor fordította
A. A. Milne: Micimackó c. könyvből vett részletek 
Karinthy Frigyes fordításai
A szöveget az eredetivel egybevetette és nyelvileg lektorálta
Téri Sándor
Felelős szerkesztő Pavlov Anna
Hungarian edition  Tericum Kiadó 
Hungarian translation  Kiss Marianne, 1993
Borító Balázs P. Róbert
E. H. Shepard eredeti illusztrációival
Tipográfus Tony Cook, Alapítvány Kiadó Kft.
Kiadja a Tericum Kiadó Bt. 
Felelős Kiadó: Téri Sándor a Tericum Bt. vezetője
Nyomta: Dürer Nyomda Kft., Gyula, 1993
Felelős vezető: Székely András ügyvezető igazgató
ISBN 963 8453 001 

Lan C'ai-ho-nak

– Nehéz dolog bátornak lenni – szipogott Malacka –, ha az ember csak egy Nagyon Kicsi Állat.
Nyuszi épp nekiállt, hogy fontoskodva körmöljön valamit. Felnézett.
– Épp azért leszel Hasznos az előttünk álló kalandban, mert nagyon kicsi állat vagy. 

Tartalom

Micsoda? Még egy?	11
Közbevetés	17
Fejezet – Mi volt ez már megint? – Malackáról	21
Nagyon Kicsi Állat	35
A Füles Effektus	61
A Tigris Irányzat	89
Ahogyan a Dolgok Lehetnének	113
Ahogyan a Dolgok Vannak	145
A Becsületes Szív	179
Malacka Napja	209
Elbúcsúzunk	249

Micsoda?
Még egy?

Nemrégiben egy szép napon ott találtam Malackát, amint magányosan üldögélt az íróasztalon, és sóvárogva kibámult az ablakon. Megkérdeztem, mit csinál...

– Ó, csak vágyakozom – felelte.
– Mi után vágyakozol?
– Semmi, igazán – mondta, és a füle körül még rózsaszínűbb lett, mint rendesen.
– Megmondhatod, hiszen tudod, hogy nem csúfollak ki.
– Hát... csak arra vágyom, hogy...
– Igen?
– Arra, hogy egy napon... engem is észrevegyenek.
– Én mindig észreveszlek.
– Úgy értem, hogy... szóval, hogy mindenki Micimackóval foglalkozik.
– Igen, a legtöbben így vannak vele. Különösen amióta évekkel ezelőtt megjelent a Micimackó-könyv.
– Most meg még inkább. Tudod-már-miért. Azért.
– Á, igen – mondtam. – Csak egy pillanatra majdnem elfelejtettem.

Most aztán én bámultam ki vágyakozva az ablakon, és felidéztem magamban 1982 tavaszát. Akkor jelent meg ugyanis a Micimackó és a Tao című könyvem. Úgy tűnt, mintha már nagyon régen lett volna...
A Micimackó és a Tao-t azért írtam, hogy ezzel reagáljak egy általam igen sajnálatosnak tartott helyzetre: a kínai taoista filozófiáról szóló angol nyelvű írásokkal már évek óta tömve van mindenféle tudomány. És ahogy rájöttem, igencsak távol állnak a “kínaitól”, és még kevésbé mondhatók “filozófiának”. Leginkább csak katalogizáltak és Aprólékos Lajstromba vették a dolgot, semmint, hogy megtárgyalták volna a taoista bölcsesség alapelveit.
Ezeket az alapelveket a legkülönbözőbb taoista tanítóktól tanulgattam életem folyamán – némelyik hiteles volt, némelyik nem, némelyik kínai volt, némelyik nem, némelyik ember volt és némelyik nem. Egyébként ezek voltak a legjobbak közülük. Láttam, amint tanításaikat összezagyválják és megcsonkítják a “taoista” irományok szerzői, akik nem a taoistáktól tanultak, akik nem is voltak jártasak a taoista gyakorlatban és feladatokban –, és akik ennek ellenére kisajátították maguknak a taoizmust, és gúnyosan fitymáltak mindenkit, aki azt merészelte mondani, hogy több is rejlik benne annál, mint amit ők mondanak.
Valamikor a kezembe akadt egy írás, melyet a taoista Csuang-ce írt a kardforgatás művészetéről, és ezt a Szakértő úgy fordította le, hogy csupa képtelenség sült ki belőle. Szemmel láthatóan fütyült a taoista harcművészet alapvető szabályaira... És akkor azt kérdeztem magamtól: nem lehetne valamit csinálni, hogy ez ne így legyen?
Azután egy napon, amikor épp A. A. Milne Micimackójá-ból idéztem valakinek, eszembe jutott a Nagy Ötlet. Olyan könyvet kellene írnom, amely a Micimackó és a Micimackó Kuckója szereplőin keresztül mutatja be a taoizmust. Olybá tűnt, hogy ezzel kiragadhatnám a taoista bölcsességet e Pimasz Akadémikusok markából, és visszaállíthatnám gyermeki tudatosságát és humorát, amelytől oly sikeresen megfosztották.
Amikor Füles-féléknek elmeséltem az Ötletet, menten megpróbáltak lebeszélni róla. De kétlem, hogy Igazán Pompás Dolog lenne a Füles-félék tanácsát megfogadni. Épp ellenkezőleg: ha a Fülesek tiltakoznak valami ellen, nyomban úgy érzem, hogy pontosan ez az, amit meg kell csinálni.
Így aztán megírtam, kiadták, és ezzel (legalábbis azt hittem) itt a nóta vége. De tévedtem. Többé-kevésbé éppen akkor kezdődött.
A Micimackó és a Tao megjelenése előtt nemigen lehetett arról hallani, hogy képzetlen vagy egyáltalán nem misztikus Nyugatiak a taoizmusról diskuráljanak. Manapság azonban már mindenféle publikációban felemlegetik a taoista alapelveket: az üzleti világ, a tudomány, a pszichológia, az egészségügy, a sport, a zene, a művészet, a számítógép-programozás területén, meg mindenhol. Testületi üléseken, gimnáziumokban, főiskolákon és mindenféle más helyen beszélnek róla. És a leggyakrabban emlegetett könyv, amely a taoizmus alapelveit magyarázza, a Micimackó és a Tao. Legalábbis énhozzám ilyen hírek jutottak el. Főiskolákon taoista szövegkönyvként használják, pszichiáterek egy-egy példányt adnak a pácienseiknek, lelkészek idéznek belőle szertartásaik alkalmával. A kínai harcművészet oktatói felolvasnak belőle tanítványaiknak, satöbbi, satöbbi. Valaki egyszer azt mesélte, hogy még moteltulajdonosok is tesznek belőle egy-egy kötetet vendégeik szobájába. Úgy látszik tehát, hogy a Micimackó és a Tao az egész kerek világon ismertté vált. Ami, mondanom sem kell, Micimackónak roppantul tetszett.

– Nahát, Mackó! – mondta mindenki elámulva, kivéve Fülest.

– Köszönöm... – rebegte megsemmisülve Mackó.

És Füles csak úgy magában mondogatta:
– Ceruzák. Mindenféle ceruzák és egyéb haszontalanságok. Túlbecsült holmi, véleményem szerint. Semmi értelme. Bocsánat.

Nincs mit. Szóra sem érdemes. 

Így aztán a Micimackó és a Tao Híres Nevezetes Siker lett. És mind a mai napig azt hittem, hogy elérkeztem a Végéhez. Megmagyaráztam a taoista alapelveket. Remekül szórakoztam Micimackóval és barátaival. De más dolgok is akadtak, amelyeket csinálni szerettem volna, más dolgok is foglalkoztattak. – Elég legyen már ebből a Híres Nevezetes Sikerből – könyörögtem. – Szeretném már abbahagyni. – De csak nem akartak elereszteni, – Nem, nem tervezem a Micimackó és a Tao folytatását. Ki nem állhatom a folytatásokat! Köszönöm szépen. Ég veletek!
Ám lassan és halkan – olyan halkan, hogy jó időbe telt, míg egyáltalán felfogtam – valami motoszkálni kezdett a fejemben. Egy hangocska volt, az próbálta felkelteni a figyelmemet. Aztán egy idő múlva rájöttem, hogy ez Malacka hangja. Végül leültem és hallgatóztam. Egy darabig hallgatóztam, aztán jegyzeteket készítettem... – Még annyi mindenről kellene beszélni – szólt Malacka –, de senki sem beszél róla, pedig ma nagy szükség lenne rá. És az elkövetkezendő években még nagyobb szükség lesz rá – mondta. – Nem feltétlenül szükséges, hogy a másik könyv “folytatás” legyen – lehet az a párja is, éppen úgy, mint ahogyan a Micimackó Kuckója is együtt van a Micimackóval. – Hogy miért hallgattam Malackára? A válasz a múltban keresendő.
Amikor gyerekkoromban először olvasták fel nekem a Micimackót, Malacka azon nyomban a kedvencem lett – a kezdet kezdetétől őt szerettem a legjobban a Micimackó összes szereplője közül. Ennyit tudtam, csak azt nem tudtam, hogy miért. Mostanra már ezt is tudom. És remélem, mire ennek a könyvnek a végére értek, már ti is tudni fogjátok. 

Közbevetés

Ezt a fejezetet Bevezetésnek szántuk ugyan, de valami azt súgta, hogy ez már nem igazán az. Elhatároztuk hát, hogy ezek után nem is nevezzük Bevezetésnek.
Megkérdeztük Bagolyt, az egyetlent, aki efféle dolgokban számításba jöhet, minek nevezhet az ember egy olyan Bevezetést, amely valami más után következik.
– Közbevetésnek – vágta rá. És mivel Bagoly azt mondta, hogy ez egy Közbevetés, hát mi is így nevezzük.
És most az első dolog...

– Én benne vagyok? – kérdezte Micimackó.
– Jé, Micimackó. Nem is tudtam, hogy itt vagy.
– Hát így van ez – mondta szomorúan Micimackó –, megszoktam már, hogy az emberek alig vesznek észre valamit.
– Hát persze, hogy benne vagy, Mackó. Már most.
– Akkor jó – mondta, észrevehetően felvidulva.

Arról szeretnék beszélni ebben a Közbevetésben...

– Hogy miben? – kérdezte Micimackó.
– Közbevetésben. Abban, amit épp most csinálunk.
– Vagy úgy! Ez olyasmi mint a Bevezetés?
– Valami olyasmi. Azt hiszem.

Szóval valami olyasmit szeretnénk megmagyarázni ebben a Közbevetésben, hogy – ezt igazából csak suttogva mondjuk –, hogy ez a könyv nem Micimackóról szól majd.

– Bocsánat – szólt Micimackó. – Mintha valaki mondott volna valamit.
– Semmit sem hallottam – feleltem.
– Vagy úgy – mondta Micimackó.
– Izé, Micimackó... Nézd csak! Nem valami ritka madár az ott a fán? Ott az ablaknál. Vagy talán egy hal?
– Senkit sem látok a fán – mondta Micimackó.
– Biztosra veszem, hogy az egy hal. Valami ritka fajta.
– Lehet – mondta Micimackó. – Ha fel tud mászni a fára, akkor csak ritka fajta lehet.
– Nem akarsz kimenni és megnézni, Micimackó? Gyere, kinyitom neked az ajtót. Nézd meg alaposan. Viszontlátásra.

Igen, ez a könyv inkább Malackáé lesz, nem Micimackóé. Lapjain inkább a félénk, vágyakozó Malackával találkozunk majd, nem pedig a kényelmes, elégedett Mackóval, aki az Utat mutatja. Más szavakkal kifejezve kissé más szemszögből nézzük a dolgokat. Mivel ezúttal egy jóval félénkebb állattal lesz dolgunk, ez a könyv sokkal komolyabb lesz az elődjénél. De...

– Á, szóval itt vagytok – mondta Nyuszi. – Malacka beleesett a papírkosárba.

A komolyabb szó talán nem egészen az, ami ide illik. Talán...

– Segítség! Segítség!

... jobb szó lenne a halkabb.

RECCS!!!
– Az ég szerelmére, mi volt ez?
– Tigris megmentette Malackát – jelentette Nyuszi.
– Szegény Malacka. Mondd meg neki, hogy máris megyek.

Elnézést.

Fejezet – Mi volt ez már megint? – Malackáról

Egy napon, mikor a Nap első tavaszi látogatásainak egyikével tisztelgett az erdőben, ajándékul hozván egy kis májusi illatot, és mikor a patakok fecsegve és csörögve üdvözölték egymást az ünnepélyes alkalomból, s a tócsák álmodozva bámulták a fölöttük suhanó felhőket, s a langyos levegőben a kakukk is hangolni kezdte a hangját el-elhallgatva közben, hogy önmaga is megfigyelje, vajon jól hangzik-e már, és a vadgalambok panaszkodtak egymásnak szelíden és lustán, mintegy enyhén zsörtölődve, hogy bár az egész dologban a másik a hibás, de azért nem kell mellre szívni... egy ilyen napon Róbert Gida egész különleges cifrázással fütyörészett, és Bagoly huhogva és suhogva lebbent elő a Százholdas Pagonyból, megérdeklődni, miről van szó.

– Nahát! Micimackó és Malacka. Gyertek be, és helyezzétek magatokat kényelembe. Éppen jókor jöttetek.
– Mihez jókor? – kérdezte reménykedve Micimackó. – Talán egy kis...
– Egy kis taoizmushoz.
– Vagy úgy.
– Veszélyes? – kérdezte Malacka.
– Cseppet sem. Tudjátok, ugye, mi a taoizmus?
– Igen – mondta Malacka kissé bizonytalanul. – Hát persze.
– Nos, mielőtt egy kicsit is tovább mennénk, meg kell magyaráznunk, mi is az a taoizmus.
– Mintha már megmagyaráztuk volna – vélte Micimackó.
– Az a Micimackó és a Tao-ban volt. Itt is, éppen úgy mint ott, valami Értelmezést adnunk kell. Ha esetleg...
– Ha esetleg mit? – kérdezte Malacka elbizonytalanodva.
– Ha... szóval, ha esetleg. Arra gondoltam, hogy Micimackó mondhatna erről egyet s mást, de valószínűleg már nem is emlékszik rá.
– De bizony, hogy emlékszem – mondta Micimackó.
– Az egy... szóval az egy olyan... Vagy nem? Mármint úgy gondolom...
– Pontosan erre gondoltam.
– Amikor azelőtt magyaráztad a taoizmust – mondta Malacka –, te meg Micimackó elmentetek Kínába. Ha most is odamegyünk, össze kell csomagolnom néhány holmit.
– Nem, nem készülünk Kínába. Arra készülünk, hogy szépen itt maradunk.
– Akkor jó – mondta Micimackó, és a konyhába ballagott.
– Itt maradunk, mert a taoizmus magyarázatát a Taoizmus Eredetével kezdjük. És azért is maradhatunk itt, ahol vagyunk, mert bármelyik pillanatban ott lehetünk a világ bármely részén, ahol a taoizmus elkezdődött – ahol talán a nevét sem ismerték. Az egész a Nagy Elkülönülés előtti időben kezdődött...

Sok ezer évvel ezelőtt az ember összhangban élt a természet többi teremtményével. Annak a valaminek a segítségével, amit ma Telepátiának nevezünk, el tudott beszélgetni az állatokkal, a növényekkel és az összes többi teremtménnyel – és egyiket sem tekintette “alávalóbbnak” önmagánál, csupán másnak, aki más alakban jelenik meg. Egymás mellett tevékenykedett a föld angyalaival és a természet szellemeivel, és szépen megosztoztak egymással a világ iránt érzett felelősségben.
A föld légköre egészen más volt, mint manapság. A növényzet dús volt, jóval több volt a csapadék, és az ember ezer meg ezerféle főzeléknövényt, gyümölcsöt, magvat és gabonát tudott felhasználni. Sokkal tovább is élt mint ma, hiszen diétás kosztot evett, és nem kellett agyonhajszolnia magát. Az meg eszébe sem jutott, hogy a táplálkozás miatt avagy “sportból” leöldösse az állatokat. Az ember tehát békességben éldegélt önmagával és az összes többi teremtménnyel, akiket mestereinek és barátainak tekintett.
Ám az ember Egója előbb lassacskán, majd egyre növekvő intenzitással dagadozni kezdett, és mindinkább önmagát helyezte előtérbe. És végül – miután igen sok kellemetlenséget okozott – odáig jutott a dolog, hogy egyedül kellett maradnia a világban, hogy megtanuljon egy igen fontos leckét. Kapcsolatai megszakadtak.
Az ember magára maradt, és idegennek érezte magát a világban, ahonnan származott, és mivel elvágta magát annak minden bőségétől, nem volt többé boldog. Keresgélni kezdte hát elvesztett boldogságát. Amikor rábukkant valamire, ami emlékeztette rá, megpróbálta a hatalmába keríteni, és jó sokat felhalmozni belőle – így költözött életébe a Stressz. Ám hiába kereste az elveszített boldogságot, és mindhiába halmozta fel a pótlékokat – mindettől nem lett elégedettebb.
Mivel már képtelen volt meghallani azt, amit a természet más teremtményei mondtak neki, megpróbálta a cselekedeteiken keresztül megérteni őket, de ezeket gyakran félreértette. Megszűnt az együttműködése a föld angyalaival és a természet szellemeivel, akik annyi jót adtak neki. Azzal kísérletezett hát, hogy egyedül csikarja ki a föld jótéteményeit. A növények ettől lassacskán összeaszalódtak és elpusztultak. Mivel alig volt már növény, egyre gyérebb lett a csapadék és a bolygó légköre száraz lett, s ettől megjelentek a sivatagok. Aránylag kevés volt az a növény, amely mindezt túlélte, de ahogy telt-múlt az idő, azok is egyre kisebbek és satnyábbak lettek. Végül elveszítették őseik ragyogó színeit és bőséges termésüket. Az ember élettartama is kurtább lett, járványok ütötték fel a fejüket, s egyre csak terjedtek. Mivel egyre kevesebb lett az ehető növény – és egyre csökevényesebb –, az ember elkezdte leöldösni és felfalni barátait, az állatokat. Azok hamar megtanulták, hogyan meneküljenek el előle, de egyre ijedősebbé váltak. Bármi, amit az ember csinált, gyanakvással töltötte el őket.
Az elkülönülés egyre nagyobb lett. Néhány nemzedék múlva már alig akadt valaki, akinek akár halvány sejtelme is lett volna arról, milyen is volt valaha az élet.
Ahogyan az ember mindinkább befolyásolta és bántalmazta a földet, ahogyan a társadalma és lelkivilága kizárólagosan az emberi nemre szűkült, úgy lett egyre erőszakosabb a saját fajtájával is. Az emberek már egymást is öldösték és leigázták. Hadseregeket és birodalmakat teremtett s azokat, akik máshogyan néztek ki, másképp beszéltek és gondolkodtak, arra kényszerítette, hogy hódoljanak meg neki.
Nagyon siralmassá vált az emberiség élete, ezért úgy két-háromezer évvel ezelőtt tökéletes lelkek születtek emberi alakban, és hirdetni kezdték azokat az igazságokat, amelyek már rég feledésbe merültek. De az emberiség akkorra már annyira megosztottá vált, és annyira érzéketlen lett a világegyetem törvényei iránt, amelyek a természet rendjét igazgatják, hogy ezeket az igazságokat csak részben értette meg.
Telt-múlt az idő, és a tökéletes lelkek tanításait sorra megváltoztatták azok a minden-ízükben-emberi szervezetek, amelyek a nyomdokukba léptek, s mindezt úgynevezett politikai okokkal indokolták. Mindazok, akik kiemelkedtek ezekből a szervezetekből, uralkodni akartak a többiek felett. Háttérbe szorították a nem-emberi teremtmények fontosságát, és ügyet sem vetettek azokra a tanításokra, amelyek szerint ezeknek is van lelkük, bölcsességük és isteni jelenlétük – és arra sem, hogy a menny, amellyel összeköttetésben állnak, olyan Isteni Egység, amelyet bárki elérhet, aki félreteszi egóját, és követi az univerzális törvényeket. A hataloméhesek azt kívánták követőiktől, higgyenek abban, hogy a menny olyan hely, ahová néhány ember – és kizárólag ember – eljuthat a halála után, olyan hely, ahová csak azok kerülhetnek, akik elfogadják őket. Az emberi ego beavatkozásával szerintük tehát nem csak a tökéletes lelkek képesek helyreállítani a teljes igazságot.
A Nagy Különválás és az azt megelőző Aranykor folyamán az évszázadok során teljesen kihalt az érzékenység és a bölcsesség. Ma az iparosodott Nyugaton ezeket már puszta legenda vagy mitológiaként tartják számon, csak a hiszékenyek, a naivak fantáziájában él, és az erről szóló mesék csupán a képzeleten és az érzelmeken alapulnak. Annak ellenére, hogy néhányan csakugyan látták a föld angyalait és a természet szellemeit, és beszéltek is velük, annak ellenére, hogy jó néhány spirituális közösség zamatos gyümölcsöket és növényeket termesztett a segítségükkel, a leírások általában “tündérmeseként” kezelik a dolgot, és elutasítják. És habár a világ vallásainak szent könyveiben kiszínezve és leegyszerűsítve megtalálható ugyan a Nagy Különválás, igen kétséges, hogy e vallások hívei csakugyan hisznek is benne.
Valami azért a Különválás-előtti tudásból, hitből és gyakorlatból megmaradt. S ami még megmaradt elődeink tanításából, az az “indiánok” birtokában van az észak-amerikai kontinensen. Európában már ennyi sincs, de hatásuk nyomait még mindig láthatjuk azokban az újkeletű jelenségekben, mint amilyenek a kő-körök és azoknak a “ley-vonalaknak”, azaz csatornáknak a jelei, amelyekben a föld energiája koncentrálódik. (A kínaiak “sárkányereknek” hívják ezeket.) Tibetben a kommunista uralom kezdetéig a tibeti buddhizmus megőrizte az ősi utakat, valamint számos olyan titkot és gyakorlatot, amely évezredekkel megelőzte a buddhizmust. Ezek Japánban is fellelhetők a sintoizmus (,,a szellem útja”) népi vallásának némely szertartásában. Kínában végigvonul a taoizmuson, és a kínai kommunista kormány minden erőszakos ellenkezése ellenére mind a mai napig folytatódik.
Röviden tehát a taoizmus a létezésnek egy útja, amely harmóniában van a Tao-val, azaz a Világegyetem Útjával, amelynek lényege a természet munkálkodásában látható. Akár filozófiának nevezzük a taoizmust, akár vallásnak, akár egyiknek sem, egyetlen nyugati eszmével vagy definícióval sem lehet összehasonlítani.
Kínában a taoizmusról azt mondják, hogy ellensúlyozza a konfucianizmust, K'ung Fu-ce vagy “Kung mester” – akit Nyugaton főként Konfuciusként ismernek – kodifikált, ritualizált tanításait. Habár nyugati értelemben véve a konfucianizmus nem vallás, elmondhatjuk, hogy némi hasonlatosság van közte és a puritán kereszténység emberközpontú, a természetet semmibe vevő nézete között, és abban is hasonlítanak, hogy mindkettő kihangsúlyozza a merev konformitást, és hogy Teljesen Képtelen érzésekkel viseltetik az élet iránt. A konfucianizmus főként az emberek egymáshoz való viszonyával foglalkozik a társadalmi, a politikai szabályok és a hierarchia szempontjából. Legfőképp az irányítással, ott is az üzleti, a klánbeli és családi összefonódásokkal, valamint az ősök tiszteletével törődik. Legalapvetőbb elvei a Becsületesség, Illendőség, Jótékonyság, Jóhiszeműség, Kötelesség és Igazságosság. Röviden megállapíthatjuk tehát, hogy a konfucianizmus egy csoporton belül határozza meg az egyén helyét.
A taoizmust ezzel ellentétben az egyén és a világ kapcsolata foglalkoztatja. A taoistákat főként a tudományok, a művészetek és a lelki élet érdeklik. A taoisták közül kerülnek ki a kínai tudósok, orvosok, kertészek, tájképfestők és természetleíró költők. Alapvető elveik a Természetes Egyszerűség, az Erőlködés Nélküli Cselekvés, a Spontaneitás és az Együttérzés. A legszembetűnőbb különbség a konfucianizmus és a taoizmus között emocionális jellegű – érzésbeli különbség: a konfucianizmus zordon, fegyelmezett, patriarchális, sőt gyakran rideg. A taoizmus ellenben boldog, nyájas, gyermeki és derült – épp olyan, mint kedvenc szimbóluma, az áramló víz.
A taoizmust klasszikus értelemben három ember tanításának tulajdonítják: az első Lao-ce (“Lao mester”), aki a Tao Te King, a legfőbb taoista klasszikus mű szerzője, amelyet a szóbeszéd szerint úgy kétezerötszáz évvel ezelőtt írt. A második Csuang-ce (“Csuang mester”), aki számos mű szerzője, és a Hadviselés Állapotának időszaka alatt, nagyjából kétezer éve író- és filozófus iskolát alapított. A harmadik a félig-meddig legendás Sárga Császár, aki négyezerötszáz évvel ezelőtt uralkodott, és akinek a nevéhez a legkülönfélébb meditativ, alkímiai és orvosi alapelvek és gyakorlatok fűződnek. E három ember inkább a taoista gondolkodásmód nagy szervező egyénisége és kommunikátora volt, semmint az alapítója. Ugyanis a taoizmus jóval e három ember születése előtt már elkezdődött, abban az időben, melyet Csuang-ce a Tökéletes Erény Korszakának nevez:

A Tökéletes Erény Korszakában, az emberek egyetlen nagy család tagjaiként éltek az állatok és madarak között. Nem volt közöttük semmi különbség, nem voltak “felsőbbrendűek” és “alsóbbrendűek”, semmi sem választotta el egyik embert a másiktól. Mindnyájan megőrizték természetes Erényüket és a tiszta egyszerűség állapotában éltek...

A Tökéletes Erény Korszakában nem tekintették valami ritka különlegességnek a bölcsességet és a tehetséget. A bölcset csupán egy magasabban levő ágnak tartották az emberiség fáján, amelyik egy kicsit közelebb nőtt a naphoz. Az emberek tisztességesen viselkedtek anélkül, hogy tudtak volna a Becsületességről és az Illendőségről. Szerették és becsülték egymást, ám ezt nem nevezték Jóindulatnak. Hűségesek és becsületesek voltak anélkül, hogy tekintetbe vették volna a Lojalitás mivoltát. Adott szavukat megtartották, miközben eszükbe sem jutott a Jóhiszeműség. Természetes volt számukra, hogy segítik és támogatják egymást, pedig nem tudták, mit jelent a Kötelesség. Nem foglalkoztak az Igazsággal, mivel nem létezett igazságtalanság. Harmóniában éltek önmagukkal, egymással, a világgal, tetteikkel nem hagytak maguk után nyomot, és így létezésükről nem maradt semmi kézzelfogható emlékünk.

A Nagy Elkülönülés óta a taoisták arra törekednek, hogy elérjék a Tökéletes Erény állapotát, de úgy, hogy a Taoval való harmónia is megmaradjon, És ha már az Erényt emlegetjük, meg kell magyaráznunk könyvünk címét.

– Kíváncsi voltam, mikor fogsz már végre ide kilyukadni – mondta Malacka.
– Én is. De végtére is...

Először is a Malacka és a Te-ben a kínai Te-t többé-kevésbé DEH-nek kell ejteni. Ha még részletesebben akarjuk boncolgatni, akkor még egy pici ,,r”-et is a végére biggyeszthetünk, így valahogy: DEHr.
De ha még ennél is szőrszálhasogatóbbak lennénk, akkor úgy félúton a DEHr és a DUHr között kellene kiejtenünk. És...

– És ha még ennél is jobban bele akarsz bonyolódni – szólt közbe Füles –, akkor jobb lesz, ha elvégzel valami levelező tanfolyamot.
– Nini, Füles! Nem is tudtam, hogy itt vagy. Azt hittem, hogy kimentél a mocsaradba.
– Ha már egyszer annyira hasogatjuk a szőrszálakat – mondta Füles –, akkor közlöm veled, hogy az láp – L-Á-P. Igen, ott voltam. Aztán elkövettem azt a végzetes hibát, hogy idejöttem. És most, miután már épp eleget hallottam, megyek is.
– Nos, miattunk ne tartsd vissza magad.
– Túl sok a magyarázat – morogja Füles az ajtó felé menet.
– Füles már csak ilyen, mi? – mondja Malacka.
– Nem mindig – felelem. – Időnként rosszabb.

Szóval ahogy mondtuk, a Te-t DEH-nek kell ejteni. A klasszikus kínai nyelvben ezt a szót kétféleképpen írják. Az első írásmód szerint a “függőleges” jelet kapcsolják a “szív” jelhez. Ez jelenti az erényt. A másikban egy “bal lábat” kanyarítunk az előző írásjelhez, ami a kínai írásban azt jelenti, hogy “kilépni”, így hát az egész annyit tesz, mint cselekvő erény.
A Te nem azt jelenti, amit a fordítása sugall, nem afféle egy-méretben-kapható-de-mindenkire-jó szívjóságot vagy csodálatraméltó viselkedést, amely lényegében egyformán jelentkezhet bárkinél. Sokkal inkább különleges jellemet, lelkierőt vagy az egyén rejtett és a csak őrá jellemző energiáját jelzi – olyasvalamit, ami a dolgok Belső Természetéből fakad. És annyit még hozzáfűzhetnénk, hogy akinek mindez a birtokában van, nem is tud róla – mint ahogyan Malacka sem, a legtöbb Micimackó történetben. 
Ebben a könyvben azzal foglalkozunk, hogyan alakul át az Erény Cselekvő Erénnyé. És szentül hisszük, hogy a Micimackó összes állata közül a legjobban Malackán keresztül tudjuk ezt bemutatni – mert a Micimackó történetekben Malacka, és csakis Malacka az, aki ilyen átalakuláson megy keresztül. 

Nagyon Kicsi Állat

Malacka nagy kunyhóban lakott egy nyírfa közepében, ez a nyírfa az erdő közepében állott, és Malacka a kunyhó közepében lakott. A háza közelében, rúd tetején, egy darab törött lécen ez volt olvasható: “TILOSAZÁ”. Amikor Róbert Gida megkérdezte Malackát, hogy ez mit jelent, Malacka szemrebbenés nélkül kijelentette, hogy ez az ő nagyapjának a neve, és évek óta egyben az ő családi nevük.
Róbert Gida vállat vont, és olyasfélét próbált megjegyezni, hogy egy embert nem hívhatnak Tilosaznak, de Malacka kijelentette, hogy igenis hívhatnak, mert például az ő nagyapját így hívták, ez volt a neve: Tilosaz. Az ő nagyapjának igenis két neve volt arra az esetre, ha az egyiket elvesztené. Tilosaz, ez volt az egyik neve, amit egy nagybátyjától örökölt, és Á vagyis Átjárás, ez volt a másik neve, amit egy átjárótól örökölt.

Íme, a Micimackó harmadik fejezetével bemutattuk Malackát: Malackát, aki folyvást biztonság után sóvárog (ott lakik a háza közepében, ami a fa közepében van, ami az erdő közepében van). Malackát, aki Valaki szeretne lenni (ezért kitalál magának egy Tilosaz Á nevezetű nagypapát). A visító hangú, rózsaszín arcú Malackát. Malackát, ezt a Nagyon Kicsi Állatot. Micimackóval ellentétben, aki egyszerűen csak Van és Tesz, Malacka Gyötrődik.
Például amikor Malacka és Micimackó Kelepcébe esnek...

– Igen – mondta Malacka. Aztán idegesen és halkabban hozzátette: – Te, csak nem kerültünk kelepcébe?

Micimackó erre nem gondolt, de most világosság gyúlt az agyában. Mert eszibe jutott, hogy Malackával együtt ők maguk ástak egyszer kelepcét Elefánt részére. Rögtön megértette, mi történt. Most biztosan az Elefánt csinált kelepcét Mackók és Malackák részére, és ők beleestek. Hát erről van szó.

– És mi lesz, ha jön az Elefánt? – kérdezte Malacka reszketve, mikor Micimackó elmondta neki rémes gyanúját.

– Téged talán nem vesz észre – bátorította őt Micimackó. – Hiszen te olyan kicsike vagy.

– De téged észrevesz, Micimackó.

– Észre fog venni engem, de én is észre fogom venni őt – mondta Micimackó, átvizsgálva elméjében az esetet. – Észre fogjuk venni mindketten, mert ezt fogja mondani már messziről: hu-u-hu!

Malacka összerázkódott a félelmes hangra, ahogy utánozta, és a fülei is viszkettek.
– És... és... te mit fogsz akkor mondani?

Micimackó igyekezett eltalálni, hogy ő akkor mit fog mondani, de mindinkább gondolkodott, annál valószínűtlenebbnek találta, hogy egy ilyen “hu-u-hu!”-ra az ember értelmes választ adjon. Különösen ha Elefánt mondja az ilyesmit, ahogy Elefántok szokták mondani.

– Semmit se fogok mondani – jelentette ki végre. – Csak úgy dúdolni fogok magam elé, mintha várnék valakit. Nem őt.

– De hátha akkor megint azt fogja mondani, “hu-u-hu!” – vetette fel Malacka a lehetőséget aggodalmasan.

– Fogja bizony!

Malacka fülei olyan hevesen viszkettek az elképzelésre, hogy kénytelen volt a kelepce oldalához dörgölni a füleit.
– Megint fogja mondani –jegyezte meg –, és én akkor tovább dúdolok majd. Ez zavarba fogja hozni. Mert ha valaki kétszer mondja “hu-u-hu!” és a másik csak dúdol, akkor az illető alaposan meg fogja gondolni, mielőtt harmadszor is “hu-u-hu”-t mondana.

Vagyis Micimackó úgy érti a dolgot, hogy nem lesz több “hu-u-hu!”. Ezt mi is így gondoljuk.

– De hátha valami mást mond?

– Ez az. Valószínűleg ezt fogja mondani: “Hát ez meg mi?” Mire én azt fogom mondani – idehallgass, Malacka, remek ötletem van, ezt fogom mondani: ,,Ez, kérem egy kelepce, amit én Elefántok részére ástam, és most arra várok, hogy az Elefánt beleessen.” És azzal nyugodtan tovább dúdolok. Ettől meg fog ijedni.

– Micimackó! – kiáltotta Malacka, és most ő álmélkodott a barátja lángeszén. – Micimackó, megmentetted az életünket!

– Ugye? – mondta Micimackó szerényen. De nem volt egész biztos a dolgában.

Malacka ellenben teljesen megnyugodott. Élénken elképzelte, hogy beszélgetnek egymással Micimackó és az Elefánt, s már kicsit irigykedett is, és arra gondolt, hogy Malacka is beszélgethetne ilyenformán az Elefánttal, ilyen nagystílűen és előkelően. Ez nem tetszett neki, bár nagyon szerette Micimackót. De azt mindenki elismeri, hogy neki tulajdonképpen több esze van, mint Micimackónak, és a társalgás tulajdonképpen értelmesebb volna, ha ő társalogna Elefánttal. Este aztán elmesélhetné, hogy társalgott ő Elefánttal, bátran és hanyagul, tekintettel arra, hogy Elefánt akkor már nem volna ott. Olyan egyszerűnek látszott a dolog. Már tudta is, mit beszélnek.

Hát így zajlott ez a Kelepcében egészen addig, amíg Róbert Gida megérkezett, lekukucskált és megpillantotta Malackát és Micimackót. Ezek után a dolog kissé bonyolultabbá vált:

– Hu-u-hu! – mondta Róbert Gida hangosan és hirtelen.

Malacka nagyot ugrott meglepetésében és aggodalmában, de Micimackó még tovább aludt.

– Az Elefánt! – gondolta Malacka idegesen. – No most! – Egy kicsit megköszörülte a torkát, hogy jól menjen a dúdolás. Aztán dúdolni kezdett egész vidáman. Azt mondta: – Tralala-tralala! – mintha éppen most jutott volna eszébe. De közben nem nézett föl, behúzta a fejét, mert megeshetik, hogy amennyiben egy ember fölfelé pislog, és meglát egy Nagyon Vad és Tüzes Elefántot, amint éppen lefelé kukucskál, megeshetik, hogy ilyenkor az ember elfelejti, hogy mit akart előbb mondani.

Róbert Gida pedig a Malacka hangján kezdett énekelni és ilyen dúdoló szöveget:

– Pam, pam, tramtada-ram. – Ez nem jó – gondolta Malacka aggodalmasan. – Azt kellett volna mondania még egyszer: Hu-u-hu! Legjobb lesz, ha eszébe juttatom, így hát vadul előmondta Elefántnak: – Hu-u-hu!

– Hogy kerültél ide, Malacka? – kérdezte Róbert Gida a tulajdon hangján.

– Ez borzasztó – gondolta Malacka. – Először a Malacka hangján beszélt, és most a Róbert Gida hangján. Úgy látszik, ki akar hozni a sodromból. Borzasztó ravasz Elefánt. – S mivel most csakugyan kijött a sodrából, nagyon gyorsan és sipító hangon hadarni kezdte: Ez egy Micimackó számára készült kelepce, és én arra várok, hogy beleessem, hu-u-hu, erről van szó, és ezért megismétlem, hogy hu-u-hu!

– Micsoda? – csodálkozott Róbert Gida.

– Ez egy hu-u-hu kelepce! – kiáltott Malacka teljesen összezavarodva. – Éppen most ástam ki, és most várom a hu-u-hu-t, hogy jöjjön már és essen ki belőle...

Attól tartunk, hogy ez nem túl hatásos.

– Ó! Helló, Malacka. Mondd csak, ki az a rémséges küllemű egyén, aki mostanában folyton a nyomodban van?
– Az új Testőröm – visította Malacka.
– Testőr? Hát arra meg ugyan mi a csudának van szükséged? Nem tudsz vigyázni saját magadra?
– Tudok – felelte Malacka. – De így sokkal nagyobb biztonságban érzem magam.
– Elég riasztó látvány. Remélem, ellenőrizted az ajánlásait.
– Ajánlásait?
– Igen. Azokról a helyekről, ahol eddig dolgozott. Nincs-e rossz híre – letartóztatták-e, ült-e dutyiban, meg ehhez hasonló?
– Én... én nem hinném.
– Nos, remélem, minden rendben lesz. Ha már egyszer csakugyan védelemre van szükséged. Erről jut eszembe – mi történt a régi családi ezüsttel?
– Mivel?
– Hát tudod – az ezüstkanalakkal, késekkel, villákkal és egyebekkel. Ugyanis nincsenek abban a fiókban, amelyikben lenniük kellene. Csak eltűnődtem, ha netán valamit... 
– Nem – fakadt ki Malacka. – Az nem ő lehetett – már úgy értem, nem ő tehette. Biztosan valaki rossz helyre tette vagy ilyesmi. Igen, biztosan. Elrakhatták. Ezek... én... bocsáss meg, rohannom kell. Viszlát.

Furcsa.

Álljunk meg itt egy pillanatra, és mondjuk el, hogy a taoizmus mindig is dédelgette a Nagyon Kicsi Állatokat. A konfuciánusok azonban pusztán tápláléknak tekintették őket, vagy áldozatnak a szertartásaikhoz, vagy igavonónak. A hagyományos, konfuciánusok uralta kínai társadalom Nagyon Kicsi Állatnak tekintette a nőket, a gyermekeket és a szegényeket is. A mohó kereskedők, földbirtokosok és kormánytisztviselők mögött a szegények a konfuciánusok társadalmi ranglétrája legalján voltak. Annyira mélyen, hogy szinte már nem is léteztek. A nők – különösen a gazdag családból származók – sem voltak sokkal jobb helyzetben, legalábbis ami a férjhezadásukat, a poligámiát és a lábelkötést illeti (ami tulajdonképpen a lábfej eltörése). De még más szép szokásaik is voltak a nők rovására, amelyek a mai Nyugat számára érthetetlenek. A gyermekek élete sem volt akkoriban valami vidám. A rendíthetetlen konfucianizmusban a gyerekek csak azért éltek, hogy tovább vigyék a családfát, mindenben mukk nélkül engedelmeskedjenek szüleiknek, és tökéletesen gondjukat viseljék öregségükben – de nem lehetett egyetlen önálló gondolatuk, sem saját ideáljuk vagy érdeklődésük. A konfucianizmusban akkora bűnnek tartották, ha egy gyerek engedetlen volt vagy szégyent hozott a szülői házra, hogy ezért az atya törvényesen akár meg is ölhette a fiát.
Ezzel ellentétben a taoizmus szerint a tiszteletet ki kell érdemelni, és ha a Nagy Apuci illetlenül viselkedik, a családnak joga van fellázadni ellene. Ezt a császárra és a “családjára” – alárendeltjeire – is alkalmazták: ha zsarnokoskodik, akkor a népnek joga van megfosztania trónjától. A magas rangú konfuciánus tisztviselők állandó rettegésben éltek a taoista és buddhista befolyású titkos társaságok miatt, amelyek mindig készen álltak arra, hogy megvédjék a haladást és megkíséreljék megdönteni a Sárkány Trónját, ha a helyzet már tűrhetetlenné kezdett válni, ami gyakran meg is történt.
A taoisták mindig szimpatizáltak az Elnyomottakkal – a kínai társadalom kiközösítettjeivel és nyomorultjaival, beleértve azokat is, akik a korrupt kereskedők és hivatalnokok miatt tönkrementek, és arra kényszerültek, hogy “A Zöld Erdő Fivérei”-vé (számkivetetté), vagy “A Folyók és Tavak Vendégeivé” (betyárokká) váljanak. A kínai harcművészek elsősorban a taoista és buddhista szerzetesekből kerültek ki, akik megvédték a védteleneket, és arra is megtanították őket, hogyan védjék meg saját magukat. Voltaképpen jobb kifejezés rá az anti-harcművészet, mert nemcsak a felfegyverzett banditák ellen alkalmazták, hanem katonai fővezérek és kormánycsapatok ellen is, amikor azok kardjukkal a gyengék ellen fordultak. A buddhista harcművészek inkább a védekezés “kemény” formáját helyezték előtérbe (idetartozik az erélyes és közvetlen Karate és a Te Kwan Do), a taoisták pedig inkább a “lágyabb” formákra koncentráltak, mint amilyen a könnyed és indirekt T'ai Csi Cs'üan és a Pa Kua Csang (ezek hasonlóak, mint a Judo és az Aikido, de jóval kifinomultabbak).
Műveik segítségével a taoista írók ugyanúgy fegyverezték le azokat, akik visszaéltek az erejükkel, mint ahogyan a taoista harcművészek tették ezt mozdulataikkal és a presszúrás pontok segítségével. Valóságos és kitalált történetekkel leplezték le a hatalmasok gaztetteit, és nevetségessé tették a csavaros észjárásúakat, a pimaszokat, a nagyképűeket és a kegyetleneket. A feldühödött konfuciánusok gyakran próbáltak meg véget vetni az efféle írásoknak, ám általában sikertelenül, mivel az együtt érző köznép ellenük fordult.
Tekintettel arra, hogy a Magas rangú és Hatalmas Konfuciánusok igen kevéssé becsülték az állatokat, és mivel a kínai “aljanépet” olykor “disznónak” és “kutyának” titulálták, nem csoda, hogy a taoista írók rengeteg állatmesét írtak – aktuális eseményeket éppen úgy, mint kitalált históriákat. Ezekben megrágalmazott teremtményeken, például az egereken, kígyókon vagy ragadozó madarakon mutatják be, miként lehet erényes magatartással megszégyeníteni a Magas rangú Személyiségeket. Ezekben a mesékben az állatok bátorsága, ragaszkodása, hűsége és becsületessége éles ellentétben áll a gazdag földbirtokosok, kereskedők és kormányhivatalnokok követelőzésével és képmutatásával. Régi szép példa erre Csuang-ce írása:

Az Imádság Hivatalnoka hivatali díszben a disznóólhoz ment, és ekképp szólt a disznókhoz.

– Miért panaszkodtok? Három hónapig gabonával etetlek titeket. Azután én tíz napig böjtölni fogok – mialatt ti továbbra is esztek –, és még három napig gondotokat viselem. Ezután friss gyékényt terítek az áldozóhelyre és ráhelyezlek benneteket, mielőtt átküldelek a másvilágra. Mindazt figyelembe véve, amit megteszek értetek, hát miért kellene nyugtalankodnotok? – Ha a hivatalnok csakugyan szívén viselte volna a disznók jólétét, akkor korpával és szecskával etette volna és békében hagyta volna őket. Ám a hivatalnok a saját tekintélye szempontjából nézte a helyzetet. Mindennél jobban szerette kiváltságos hivatalának köntösét és fejékét, meg azt, hogy díszes hordszéken cipelik – és tudta, hogy ha ő meghal, akkor nagy fénnyel-pompával teszik sírba, és a koporsójára gyönyörűséges leplet terítenek. Ha valóban érdekelte volna a disznók jóléte, akkor nem tekintette volna olyan fontosnak ezeket a dolgokat.

A taoista írók nem csak a gazdag konfuciánusokat tekintették céltáblának. Akár a Marx-fivérek vagy Stan Laurel, vagy Oliver Hardy, a taoisták is jó kis szatírákat gyártottak a Nagy Ego ellen a társadalom minden szintjén. Ez a célzatosság látható a következő mesében, “A Körtemag”-ban, melyet a Cs'ing dinasztia idején P'u Sung-ling írt:

Egy jól öltözött gazda körtéket árult a város piacterén. A körték nagyok voltak és igen jóízűek, így a gazda hamarosan szép summát kapott értük. Arra ment egy folt hátán folt ruhába öltözött taoista, aki egy kis ásót vitt a vállán. Megállott a gazda szekere előtt, és kért tőle egy körtét. A gazda elzavarta. A taoista nem akart odébbmenni. A gazda egyre dühösebb és dühösebb lett. Hamarosan rikoltozni kezdett.

– De hiszen száz meg száz körtéd van a kocsidon – mondta nyugodtan a taoista. – Én csak egyetlenegyet kértem tőled. Miért vagy ennyire magadon kívül?

Egyre többen gyűltek köréjük, mert az embereket odavonzotta a szóváltás. Néhány szemlélődő azt mondta a gazdának, hogy lökjön már oda neki egy hibás körtét. Ám a gazda megtagadta. Végül látva, hogy a zenebonából menten verekedés lesz, valaki vásárolt egy körtét, és odaadta a taoistának. Az nagy hálálkodással megköszönte jótevőjének, majd a sokadalomhoz fordult.

– Mi, az Út követői megvetjük a kicsinyes kapzsiságot – mondta nekik. – Hadd osszam meg ezt a szép gyümölcsöt veletek, kedves emberek.

Senki sem akart elvenni egyetlen darabot sem a taoista körtéjéből. Ragaszkodtak ahhoz, hogy ő maga egye meg.

– Nekem csak egyetlen magjára van szükségem, hogy elültessem – felelte a taoista. – És akkor vissza tudom nektek fizetni. – Megette a gyümölcsöt, egyetlen magocska kivételével. Apró ásójával kis gödröt ásott, a magot elültette és betakarta. Azután kért egy kis langyos vizet. Valaki hozott neki az egyik közeli boltból. A tömeg élénk érdeklődéssel szemlélte, amint a taoista meglocsolta a földet, ahová a magot vetette.

Hirtelen megjelent egy kis sarj, mely gyorsan fává terebélyesedett. Ágak és levelek nőttek ki belőle nagy bőséggel. A fa virágba borult, majd hatalmas, mézédes körték nőttek rajta.

A taoista szétosztogatta a gyümölcsöt a nézők között. Hamarosan az utolsó körte is elfogyott. Akkor nekiállt, és kis ásójával kiásta a fát. A taoista boldogan integetett a tömegnek és elment, maga után vonszolva a fát.

A kapzsi gazda egész idő alatt tátott szájjal bámult. Most azután visszafordult a körtéihez – és íme, azok egy szálig eltűntek. Kiszabadulva a taoista bűvöletéből ráébredt, mi történt. Látta hogy a szekere rúdjának egy része – mely ugyanolyan átmérőjű, mint a “körtefa” törzse – hiányzik.

A gazda eszeveszett keresgélés után meglelte egy falhoz támasztva ott, ahol a taoista hagyta. De a taoistát sehol sem találta. A tömeg hatalmas kacagással adózott a tanulságos tréfának.

Mintha bejött volna valaki. Nahát!

– Szóval maga Malacka új testőre. Nos, hát rendben.
– Valami gondja van ezzel, pajtás?
– Nem, a világért sem.
– Jó. Ha a maga helyében volnék, eszembe se jutna ilyesmi, cimbora.
– Azt elhiszem. De magának mindenféle ilyesmi eszébe jut. Például olyasmi, hogy milyen könnyű valakit levenni a lábáról – mondjuk egy olyan rissz-rossz szőnyeggel – épp olyannal, amilyenen maga áll.
– Miről beszél?
– Ó, semmi. Érezze magát otthon.
– Kösz.

Ahhoz, hogy megértsük, miért is támogatják a taoisták az Elesetteket, azt is meg kell értenünk, hogyan viszonyulnak az Univerzum Erejéből származó hatalomhoz. A történelem folyamán, mint minden másban, a taoisták véleménye ebben is többé-kevésbé szöges ellentétben állt a konfuciánusokéval.
A konfuciánusok Mennyei Hatalomról alkotott elképzelése halványan emlékeztet a Közel-Kelet, az Ótestamentum Istenképéhez. A konfuciánusok T'ien-nek, azaz Égi, Mennyei vagy Legfőbb Hatalomnak nevezték. A T’ien mindig hímnemű volt, és olykor kegyetlen. Áldozatokkal és rituálékkal kellett kiengesztelni. Az istenség mindig állást foglalt, és mindig a törvényesített hatalom oldalán. Szuverenitását közvetlenül a császár, a Menny Fia örökölte. A császártól pedig lefelé terjedt az uralkodás joga, a legmagasabb tisztviselőktől, a fő klántól a kisebb családokig. T’ient szemkápráztatónak ábrázolták (innen származik az uralkodócsaládban és a nagy klánokban használatos ragyogó színezés). Azt mondták, hogy a nagy anyagi jólét ellenszolgáltatásként jár (innen ered az, hogy a konfuciánusok a gazdagságot egyenlőnek tekintik a jósággal). Röviden tehát félelmetesnek tartották az istenséget – olyan valaminek, amitől inkább rettegni kell, semmint szeretni (ebből származik a hatalom iránti feltétlen engedelmesség, valamint a konfuciánus szótárakban szereplő olyan szavak, mint például a könyörületesség). A konfuciánusok ilyennek mutatták a Mennyei Hatalmat az egyszerű népnek. A bírósági eljárások felperesei, tanúi és vádlottjai sem ügyvédet, sem védőügyvédet nem hozhattak: mindenkinek a kemény kövön kellett térdepelnie (sokszor láncra verve) a rendőrbíró előtt, aki a helyi kormányzóságban a császárt képviselte, és akinek jogában állt kínzással kicsikarni a tanúkból és a vádlottakból a vallomást. És mivel a kínai törvények szerint egy bűnöst sem lehet addig elítélni, amíg nem tesz töredelmes vallomást, napirenden volt a kínvallatás (innen származik a “Kínai, Akinek Nagyok a Kínjai” mondás). Az évszázadokon át tartó megfélemlítés miatt a kínaiak, hacsak egy mód volt rá, messze elkerülték a kormányhivatalnokokat. A baj csak az volt, hogy ez a Vonakodás a Nyílt Részvételtől egyik zsarnokot engedte hatalomra jutni a másik után – beleértve a mindig jelenlévő totalitáriánus bürokráciát – amely nagy haszonra tett szert, és ellenőrzése alatt tartotta a nemzetet.
A konfuciánusokkal ellentétben a taoisták egyszerre tekintik hím- és nőneműnek a Mennyei Hatalmat, amit a taoista T'ai Csie egy görbe vonallal sötét és világos részre, vagyis férfi és női részre osztott körrel szimbolizál. A Természet Világában tevékenykedő Mennyei Hatalom – melyet Lao-ce “A Tízezer Dolog Anyjának” nevez – a taoisták szerint mindig inkább nőnemű cselekedetet jelent, hisz oly nyájas, mint az áradó víz, oly alázatos és nagylelkű, mint a termékeny völgy, amely bő táplálékkal szolgál mindenkinek, aki arra téved, oly bujkáló, finom és titokzatos, akár a táj, amely átragyog a ködön. Ám ugyanakkor elfogulatlan és nem tűri a tekintélyuralmat. Áldozatokkal és rituálékkal nem lehet sem befolyásolni, sem lekenyerezni. Az igazságosztásban épp úgy, mint minden másban, lágy érintéssel, láthatatlanul működik. Ahogyan Lao-ce leszögezi, “A Mennyek hálóján tágak a szemek, de semmi sem csúszik át rajtuk”. Szemérmesen elfordul az arrogancia és önteltség kinyilvánításától, és legmélyebb titkait nem a magas rangú kormánytisztviselőkkel, nagyképű tudósokkal vagy gazdag földbirtokosokkal osztja meg, hanem a nincstelen szerzetesekkel, kisgyerekekkel, állatokkal és “bolondokkal”. Ha egyáltalán lehetséges elfogultságról beszélni, akkor az az, hogy kedvencei közé tartoznak az alázatosak, a gyengék, a kicsinyek.
És ez visz vissza bennünket Malackához.
Azt mindenki megértheti, hogy Nagyon Kicsi Állatnak lenni nagy hátrányt jelent. Az egyik ilyen hátrány az, hogy a nagyobb állatok megpróbálják az embert kihasználni. Vegyük elő azt a példát, amikor Nyuszi kieszeli híres tervét, miszerint elrabolja Zsebibabát.
Gyakorlatilag abban a szent pillanatban, amikor Kanga és Zsebibaba megérkeztek az Erdőbe, Nyuszi elhatározta, hogy el kell menniük onnan. Hogy miért, azt nem tudjuk – Nyuszi már csak ilyen néhanap. Nos, a lényeg az, hogy Nyuszi bevonta a tervébe – ami Nyuszi terminológiája szerint azt jelenti, hogy kihasználja – Malackát és Micimackót.
Az elképzelés az volt, hogy Micimackó beszélgetni kezd Kangával, ezzel elvonja a figyelmét, esetleg úgy, hogy elszavalja valamelyik saját költeményét (ami bárkinek lekötheti a figyelmét). Aztán – Jaj!

– Ez fölösleges volt, Micimackó.
– Igazán? – kérdezte Micimackó. – Azt hittem, hogy hívtál.

És mialatt Kanga figyelme elkalandozik, Nyuszi bedugja Malackát Kanga zsebébe – Kangának persze azt mondja, hogy ez Zsebibaba –, és elrohan Zsebibabával. Azután amikor Kanga felfedezi, hogy Zsebibaba eltűnt... Akkor Nyuszi, Micimackó és Malacka – mind a hárman, tessék csak odafigyelni! – jó hangosan ennyit mondanak: –Ehe! Ami annyit jelent, hogy elrabolták Zsebibabát, és csak akkor adják vissza, ha Kanga megígéri, hogy elmennek az Erdőből, és soha többé nem jönnek vissza. Nyuszi szerint Kanga menten megérti a dolgot, amint Nyuszi, Micimackó és Malacka (mindhárman!) azt mondják: Ehe! A dolog természetesen rosszul sült el – mint minden Okos Terv, amit Nyuszi főzött ki, mert először is Kanga egészen másképp reagált a dologra, mint Nyuszi hitte. Másodszor meg azért, mert mint kiderült, nem volt hangos, kórusban zengett Ehe!, aminek meg kellett volna félemlítenie Kangát, akár felfogja, akár nem e félelmetesnek szánt szó jelentését.
A terv első része elég simán ment. Mindhárman átmentek Kangához és Zsebibabához az erdőn. Micimackó elterelte Kanga figyelmét, Malacka beugrott Kanga erszényébe, és Nyuszi elrohant Zsebibabával. Gyanútlan Kanga hazaugrált (hopp, hopp) Malackával (hopp, hopp, hopp). Micimackó kissé hátramaradt, hogy gyakorolja (puff) a Kanga-féle ugrást (zutty). A Baj akkor kezdődött, amikor Kanga hazaérkezett a házába.

Természetesen, alighogy Kanga kigombolta a zsebét, észrevette, mi történt. Egy pillanatra maga is azt hitte, hogy meg van ijedve, de aztán rájött, hogy még sincsen. Mert hiszen bizonyos volt benne, hogy Róbert Gida soha nem fogja eltűrni, hogy Zsebibabának akár a haja szála is meggörbüljön. Aztán azt mondta magában: “Ha ők ugratni akarnak, majd én visszaugratom őket. Meglátjuk, melyikünk ugrik jobban.”

– Zsebibaba drága – mondta ártatlan képpel Malackának –, ideje lefeküdni.

– Ehe – mondta Malacka, már amennyire beszélni tudott szörnyű utazásának utóhatása alatt. De nem valami jól sikerült “ehe” volt ez, és Kanga nem látszott felfogni, miről van szó.

– De előbb megfürdünk – mondta Kanga kedvesen.

– Ehe – ismételte Malacka, és aggodalmasan pislogott körül. Elszörnyedve eszmélt rá, hogy Nyuszi és Micimackó eltűntek...

– Nem vagyok egészen bizonyos benne – mondta Kanga elgondolkodva –, hogy vajon alukálás előtt nem tenne-e jót egy frissítő kis hideg fürdőcske. Ugye, jót tenne, Zsebibaba, kedves?

Nem lehessen tudni, vajon Zsebibabának jót tett volna-e, avagy nem, egy azonban bizonyos: Malackának nem tett jót.
(Ám végül is túlesett a Hideg Fürdőn...)

– Most pedig – mondta Kanga – bekapjuk a jó kis orvosságot, aztán mars alukázni.

– Mi-mi-micsoda orvosságot? – rémüldözött Malacka.

– Amitől nagy és erős leszel, drágám. Csak nem akarsz olyan kicsike és nyiszlett maradni, mint egy Malacka, ugye? Nahát akkor!... Ebben a pillanatban kopogtak az ajtón.

– Szabad! – mondta Kanga, és Róbert Gida belépett.

– Róbert Gida! Róbert Gida! – kiáltotta Malacka. – Mondd meg Kangának, ki vagyok én. Kanga nem akarja elhinni, hogy Malacka vagyok! Azt mondja, hogy Zsebibaba vagyok! Hát az vagyok én?

Róbert Gida figyelmesen végignézte, aztán fejét csóválta. – Nem lehetsz Zsebibaba, mert hiszen éppen most láttam Zsebibabát Nyuszi házában.

– No de ilyet! – mondta Kanga, tettetve magát. – Hogy én ekkorát tévedhettem!

– Ugye mondtam – méltatlankodott Malacka. – Mondtam, hogy Malacka vagyok!

Róbert Gida csak a fejét csóválta.

– Azt nem – mondta. – Én Malackát jól ismerem. Annak egészen más a színe.

Malacka már éppen magyarázni kezdte, hogy ez csak azért van, mert megfürdették, de aztán arra gondolt, hogy ezt mégse fogja mondani, és amikor kinyitotta a száját, hogy valami mást mondjon, Kanga gyorsan beletömött egy kanál orvosságot, aztán hátba vágta, és biztosította róla, hogy az orvosságnak nagyon kellemes íze van, csak meg kell szokni.

Micsoda megpróbáltatás! Nos hát, így történt a dolog.

– He! Mi ez a lárma odakinn?
– Ó! Maga a Malacka testőre. Egészen megfeledkeztem róla, hogy maga is itt van. Mintha szirénázást hallanék. Lássuk csak... Igen – egy rendőrautó.
– Mi? – Különös. Épp a házunk előtt áll meg.
– El onnan az ablaktól!
–Jó, jó. Nem tesz semmit – hát ez meg hová ment?

– Elnézést. Ajtót kell nyitnom.

Kis Malackáról – akit képzelgése és félelme visszafog, aki azután sóvárog, hogy Valaki legyen – legutoljára feltételezi az ember, hogy bármi fontosat meg tud oldani. Pedig Malackát is ugyanabból az anyagból gyúrták, mint a hősöket. A legtöbb Bátor Megmentő, Lovagias Vitéz avagy Nagy Megvalósító bőrében egy Malackát találunk, ha kissé közelebbről megvizsgáljuk őket. A történelemből kiderül, hogy ez mindig is így volt – és hogy ez így is lesz, abban biztosak vagyunk. Malacka sok szempontból a legutolsónak tűnhet a Micimackó szereplői közül. Holott ő az egyetlen, aki megváltozik, megnő, aki több lesz, mint ami volt. És még kicsiségét sem tagadja meg, hanem a kicsiségét a többiek javára fordítja. Úgy lesz naggyá, hogy nem fejleszt ki egy Nagy Egót – belülről Nagyon Kicsi Állat marad, de már másféle Nagyon Kicsi Állat, mint azelőtt. Habár ettől még mindig habozik és álmodozik. Sok mindenen kell még keresztülmennie a Micimackó kuckója végén támadt Nagy Vihar előtt, mely mindörökre megváltoztatja az életét.

– Hogyan foglalnád össze Malacka helyzetét ebből a szempontból te, Micimackó?
– Egy költeménnyel – felelte Micimackó.
– Remek. Mertem remélni, hogy így lesz.
– (izé)...

Ha az ember olyan állat,
Ki ijedős és kicsi,
Magát álmában Magasnak
És Bátornak hiszi.
Oly habozó, oly érzékeny,
De alkalomra vár, hogy Éljen.

Fut az idő, szinte nyargal,
Az alkalom jön, majd meghal.
Ha nincs merszed megpróbálni,
Madár vagy, ki nem tud szállni.
Magadnak kell megértened,
Helyetted senki sem teheti meg.
Csak Benned van, ami másban nincs,
És Rád vár ez a drága Kincs.

Vezérlő csillag is lehetsz,
Ha megteszed, amit megtehetsz.
Hogy érzékeny vagy? Semmi vész,
Egyre inkább, míg csak élsz
Megtalálsz minden oly helyet,
Hova emberfia nem mehet. 
S ha titkon büszke vagy is erre,
A gőgtől mégsem esel fejre.
De rádöbbensz végre-valahára:
nagyságnak Kicsiség az ára.

– Köszönöm, Micimackó. Ez gyönyörű.

– Hát – mondta Micimackó –, jobb lett, mint hittem.

Miközben az ember érzékenyen éli az életet és miközben fejleszti ezt a képességét, vannak dolgok, amelyekre oda kell figyelnie egy Malackának. Az egyik ilyen dolog a következő fejezetben található.

A Füles Effektus

– Mi baj, Malacka? – kérdeztem.
– Épp a virágok között sétálgattam – mondta Malacka –, és egy dalocskát dúdoltam, amikor arra jött Füles.
– Ó! Szóval Füles. És mi történt?
– Azt mondta: “Vigyázz, kis Malacka – még letép valaki ezekkel az árvácskákkal, vázába dug és a kandallóra rak. Akkor aztán mihez kezdesz?” Aztán elment, és magában kuncogott.
– Ó, ne törődj Fülessel! Füles szereti azt, ha a másik kicsinek érzi magát, különösen akkor, ha az illető kisebb nála. Ettől nagyobbnak képzeli magát – legalábbis így gondolja.
– El sem hiszem, hogy szerencsétlen, ha élvezi az ilyesmit. De akkor miért terjeszti mégis ezt úton-útfélen?

Mindnyájunkban van valami, ami azt akarja, hogy Boldogtalanok legyünk. Képzeletbeli problémáinkból emiatt gyakran valódi probléma lesz. Valódi problémáinkat pedig erősen eltúlozzuk miatta. Alacsony önbecsülésünk még alacsonyabb lesz, és azt hisszük, hogy senki sem respektál bennünket. Lerombolja a munkával, a renddel és a tisztasággal szerzett büszkeséget. A dolog odáig fajul, hogy Konfrontációba kerülünk, Borzalmakra várunk, szinte lessük a Veszélyt, megannyi kis ugródeszkának használjuk a Botrányköveket. Az ilyen embert messziről megismerhetjük arról, ahogy grimaszokat vág, összehúzza a szemöldökét, ami az arcizmokat folyton fel-le rángatja, és sietteti a korai ráncosodást. Mindez negatív energiával fertőzi az arc mögött a lényünket, és úgy terjed szét, akár a járvány. Aztán visszahat, mert amit kisugárzunk magunkból, az visszaverődik ránk mások lelkéből és arcából. És ez így megy tovább.
Norman Cousins, aki harminc éven át volt a Saturday Review szerkesztője, így írta le a Füles Effektust.

A Saturday Review azért lehetett sikeres, mert mindig tiszteletben tartotta az ember gondolatait és a művészetet. Ennek különösen akkor van nagy jelentősége, ha rávilágítunk arra a pongyolaságra, mely az utóbbi években annyira elharapózott a nemzeti kultúrában. Mintha vad versengés folyna, különösen a szórakoztatásban és az újságírásban, ki tud az ízlés létráján mind alacsonyabb fokra ereszkedni... 

Azt a különös észrevételt tettem, hogy a szennylapok zsargonját a szabadság szinonimájának tartják. Hajdanában a művészetekkel foglalkozó emberek azzal hencegtek egymásnak, hogy olyan eszmékről tudnak kommunikálni, amelyek megtámadják a szociális igazságtalanságot és a brutalitást. Manapság jó néhányan közülük mintha úgy éreznék, hogy már akkor is arcul csapták az emberiséget, ha csak néhány trágár szót tudnak leírni...

A nyelv lealacsonyítása nem csupán tükrözi, de maga produkálja a civilizáció meghátrálását. A legkisebb nézeteltérés, és máris megvan az ok az erőszakos reakcióra. A televízió egy egész amerikai nemzedéket nevelt ki, amely abban hisz, hogy a mellőzésre az a normális reagálás, ha belecsapnak valakinek az arcába.

A Füles Effektus megtalálható minden társadalmilag elfogadott negatív jelenségben. Például egyre többen vannak azok a koravén fiatalok, akiknek vezérlő filozófiájuk: Ez Nem Működik, Hát Miért Próbálkozzam? Vagy a manapság oly menő Haláltábor Divat és a népszerű Csúnyán-Sovány-Dühös Küllem.
“Lobelia ebben a kábító fekete bőrruhában olyan, mintha azt mondaná: “Ölök, vagy ti öltök meg!” Micsoda heves terrorista báj! A látvány, a varázs, a különleges tapintás, valódi Harley Davidson. Tedd el azt a kést, Lobelia! Az Isten szerelmére! Kérem – valaki! Vigyék el, mielőtt még komoly bajt csinálna!” A valódi Fülesnek tulajdonképpen van egyfajta zordon humorérzéke, afféle bizarrság-aminek-kiderül-az-üressége. A mai Fülesekben már ez sincs meg. Egyetlen dologra képesek, a félelemre. A Fülesek félnek – félnek megkockáztatni a pozitív érzelmek kifejezését, félnek a pozitív cselekedetektől, félnek bármi pozitívumot az Egójukba keverni. Ezek ostobaságok, mondják, és ők nem akarnak ostobának látszani. (Azzal nem törődnek, hogy így meg a Bénultságuk látszik, ami a Félelemtől van – csak az a lényeg, hogy ne tűnjenek ostobának.) Sajnos a környezetük úgy látja, hogy a Fülesek csupán egyvalamitől nem félnek – panaszkodni. Kelletlenül csak a gyűszűiket viszik az Élet Kútjához, aztán nyögdécselnek és zúgolódnak, hogy a vizéből nem kaptak eleget.

– Szervusz, Füles – mondta Róbert Gida kitárva az ajtót. – Hogy vagy?

– Havazik – mondta Füles borongós hangulatban.

– Látom.

– És a fagy is beállott.

– Igazán?

– Igen – mondta Füles. – Mindazonáltal – tette hozzá kicsit élénkebben – földrengés nem volt az utóbbi időben. Legalábbis nem vettem észre. Nem tudok róla.

Azt mondják, hogy a Fülesek realisták. De a realitás olyan, amilyenné tesszük. És annál negatívabb realitást dédelget és kreál valaki, minél negatívabb ő maga. Füles csak azt látja meg, amit ő akar... Például a történelemben még soha nem volt az egyénnek annyi hatalma és annyi erre alkalmas időszaka, hogy hatni tudott volna a változásokra. Ezt az állítást könnyen ellenőrizhetjük, ha jól körülnézünk. De a Füles Effektus igen sok emberrel elhiteti, hogy erőtlen. És mivel elhiszik, hogy erőtlenek, hát azok is lesznek.

– Nagyon jól tudom, Róbert Gida, mire gondoltál. Erre a havazásra meg egyebekre, meg mindenféle másra. Nem említve a Jégkorszakot meg efféléket. Nem fontos, csak azt akartam odavetőleg megjegyezni, hogy nincs is olyan nagy hőség ott a mezőn, ahol élek, hajnali három óra felé, ahogy némelyek gondolnák.

Nehézségek nélkül olyan lenne az élet, mint a patak kövek és kanyarulatok nélkül – ami körülbelül épp olyan érdekes, mint egy autósztráda. Problémák nélkül nem lenne egyéni erőfeszítés, csoportos teljesítmény, emberi fejlődés. De a problémák olyanok, amilyenné az ember teszi őket. A Fülesek nem tudják túltenni magukat a problémákon. Nem, őket más fából faragták.

– Namármost azt mondtam magamban: a többiek szomorúak lesznek, ha én így fázom. A többieknek a fejébe valami olyan szürke pépet fújtak bele, merő tévedésből, ők tehát nem gondolhattak erre, de ha még hat hétig havazik így, egyik a sok közül mégiscsak azt mondja magában: “Füles vidékén nem lehet olyan nagy hőség úgy hajnali három óra felé.” És akkor majd szomorúak lesznek.

Más szóval, a Fülesek Siránkozók. Nem hisznek a pozitívumban, de bezzeg annál inkább a negatívumban! Ráadásul mániákusan hisznek benne, Ami Rossz. Meg hogy ami Jó Dolog van az Életben, az észrevétlenül elsétál mellettük. Mi lenne, ha ők lennének az egyetlenek, akik pontos felvilágosítással szolgálnának arról, milyen is az élet? Ha a Világegyetemet a Füles Magatartás kormányozná, már egy örökkévalósággal ezelőtt szétesett volna az egész mindenség. A költözőmadaraktól a pörgő bolygókig az egész teremtés abban a hitben működik, hogy Ennek így kell Lennie. William Blake ezt így gondolja: “Ha kétkedünk a Napban s Holdban / El is tűnnek s hűlnek holtan.”
Ennélfogva nincs a világon olyan társadalom, amely azt óhajtaná, hogy a Fülesek kormányozzanak. A Fülesek gúnyos mosolya szerint a legfőbb dolog a Túlélés és a Boldogulás. Ahogyan Lao-ce írja:

Ha bölcs hall az útról,
megragadja és megőrzi;
ha tudós hall az útról,
megtartja, majd elveszíti;
ha okos hall az útról,
nem győz nevetni;
és nem erről az útról esik szó,
ha tán megérti.

Elnézésüket egy pillanatra, bocsánat. Épp most jött ez a levél.

– Feltételezem, Micimackónak jött a rajongóitól – mondta Malacka irigykedve.
– Nekem? – pattant fel hirtelen Micimackó.
– Nem, ez... Hmmm. Majd felolvasom.

“Tisztelt Uram!

Tudomásomra jutott, hogy jelentéktelen könyvében, a Micimackó és a Tao-ban elkövette azt a mulasztást, hogy A. A. Milne legbájosabb szereplőjének egyetlen pozitív tulajdonságát sem emelte ki. Természetesen a szeretetreméltó Fil Fülesre célzok.

Értelmemet meghaladja ama tény, hogyan tudott ön elsiklani fentnevezett Fil Füles nyájas, vidám és kellemdús érdemei felett. Holott elméssége és bölcsessége útjelzőként szolgálhat mindnyájunknak a mai sötét napokban.”

– Sötét? – nézett ki Micimackó az ablakon. – Hol?
– Ez csak amolyan metafora, Micimackó.
– Ja! Pedzem már.
– Biztosan sötétben volt, amikor írta – mondta Malacka a levelet tanulmányozva.
– Az írására érted? Az bizony felettébb ronda. No, de folytatom.

“Igen, a mai unalmas és ostoba napokban frissítőleg és bátorítólag hat az a tudat, hogy léteznek még olyan értékes, csodálatraméltó és szerény állatok, mint Fil Füles.

Egy jóbarát

Utóirat: még egyszer elő ne forduljon ilyesmi!”

Nos, most hát hallottunk arról az – izé, akárkiről, aki ezt a levelet küldte. Az az érzésem, hogy még hallunk róla.
Vessünk egy pillantást a Körülöttünk Lévő Fülesekre. Kezdjük azzal, amit Negatív Hírközlésnek nevezünk. Ahogy Henry David Thoreau írja Walden című művében:

Esküdni mernék, hogy sohasem olvasok semmi emlékezésre méltót az újságokban. Ha arról olvasunk, hogy egy embert kiraboltak, vagy meggyilkoltak, vagy balesetben halt meg, vagy, hogy leégett egy ház, vagy elsüllyedt egy hajó, vagy felrobbant egy gőzhajó, vagy egy tehén átszaladt a Nyugati Vasút sínein, vagy lelőttek egy veszett kutyát, vagy hogy a télen mindent elleptek a szöcskék – soha nem olvassuk el újra. Egyszer is elég.

Manapság, hála a Negatív Hírközlésnek, teljesen elárasztanak bennünket azok a problémák, amelyekkel csak igen keveset, vagy semmit sem tudunk kezdeni. A nagy harsonaszó ellenére csak igen kevés használható van közöttük. De amivel kezdhetnénk valamit – mint például a helybeli Nukleáris Erőművek ügye, amelyek tönkreteszik egészségünket – azokról bezzeg rendszerint hallgatnak a médiák. Furcsa. A Negatív Hírközlés csak igen ritkán beszél nekünk olyan problémákról, melyekhez nekünk is van némi közünk, de akkor sem mondja meg, mit kezdhetünk velük. Véleményünk szerint ez tisztességtelen erőfölény.
A Negatív Hírközlés mindent és mindenkit gúnyosan fitymál, és ezt nevezi Objektivitásnak. Habár igen sok bátor és nemes gondolkodású kutatója és kommunikátora van az újságbiznisznek, még mindig többen vannak azok, akik úgy viselkednek a jegyzetfüzeteikkel és fotókameráikkal, mint Kukkantó Kázmér, és akiket inkább érdekel az, hogy lerángassák talapzatukról a hősöket, mint az, hogy leleplezzék a gazembereket. Ha a média a közönség szemében valakit naggyá tesz, ezt szemlátomást azért csinálja, hogy később még az emlékét is eltörölje, és mindezt azért, hogy autókat és fogpasztát adjanak el.
Azzal jönnek, hogy a hősöknek is vannak hiányosságaik. Akár a Tigris, ők is csak felmászni tudnak a fára, de lejönni már nem. A farkuk útban van ehhez. Ez-és-Ez elvégre közönséges emberfia. (És ez bűn?) Az-meg-Az csaló. Bizonyos okoknál fogva a negatívhír-kitaláloncok azon igyekeznek, hogy tudomást se vegyenek a Legmagasabb Helyeken trónoló Legnagyobb Csalókról – azokról, akik a legveszedelmesebb bajokat okozzák. Az, aki egy hónappal ezelőtt még Tiszteletreméltó Egyén volt, mára már kegyvesztetté válik, és gyorsan fátylat borítanak rá. A legfrissebb rádió- és újságcikkekben már új célpontjaik vannak, amelyek olyanok, akár a bábok a céllövöldében. Most azokat lövik le, és ez így megy tovább. Ennek az eljárásnak a tervezői eszünkbe juttatják William Blake újabb sorait: “Rossz szándékkal mondott igazság,/Többet árt, mint bármely hazugság.”
A valóság az, hogy a hősök hősiesek, mert hiszen gyengeségük ellenére – és gyakran épp amiatt – nagy dolgokat visznek végbe. Ha tökéletesek lennének, nem ülnének itt a földi iskolapadban. Erejüket és gyengeségüket objektívan kell bemutatni, mert csak így lehet tanulságos. Ám a Negatív Hírközlés nem ezt teszi. Ehelyett szenzációt lihegve fókuszba állítja esendőségüket, leginkább azért, hogy meggazdagodjon rajta. Ugyan ki az, aki vállalja a kockázatot, hogy többet tegyen az átlagosnál, és másokat is segítsen ebben, ha egyszer tudja, hogy a Negatív Hírközlés ugrásra készen csak arra vár, hogy milliók füle hallatára sárba tiporhassa?
Épp ilyen fontos az is, hogyan hatnak ezek a folytonos jellemgyilkosságok arra a bizonyos közönségre? Hogy tovább idézzünk Henry David Thoreau-tól...

Ha én főfolyam lennék, jobban szeretném, ha hegyi csermelyek, a Parnasszus-patak ömlene belém, mint a városi kanális. Van sugallat, amely a figyelő lélek fülébe érkező hang a mennyei birodalomból. Van a kocsmák és rendőrbíróságok birodalmának közönséges, durva és poshadt megnyilatkozása. És ugyanaz a fül készen áll, hogy mindkettőt befogadja... Bánjunk úgy a lelkünkkel, vagyis önmagunkkal, mint ártatlan és nagylelkű gyermekkel, akit miránk bíztak, és vigyázzunk, milyen objektív és szubjektív dolgokra hívjuk fel a figyelmüket. Ne olvasd a Times-t. Olvasd az Örökkévalóságot.

Hoppá! Hát így van ez.

– Hallottátok, mi újság? – érdeklődött Füles, amint búvalbélelten beslattyogott a szobába.
– Mi van már megint?
– Katasztrófa. Irtóztató, kimondhatatlan katasztrófa.
– Azt hittem, az tegnap volt. Vagy tegnapelőtt.
– Minden újságban benne van – közölte Füles és amennyire csak tőle telt, tudomást sem vett rólam.
– És mikor robban szét a Föld? – néztem a faliórára.
– Roppant mulatságos – mondta Füles. – Csak egy kissé szánalmas.
– És mikor hűl ki a Nap?
– Ha, ha. Mondhatsz, amit akarsz. A Nap kihűlőben van. Ha mégsem, ne engem okolj.
– Jó, nem okollak. Legfeljebb akkor, ha tényleg kihűl.
Mindaz, ami ezekben a hírekben, pletykákban és hasonlókban rejtezik, elvezet bennünket az ünneprontó és gyászos hangulatú Füles-félékig, akiket Kritikusoknak nevezünk. Tudjátok, kikről van szó, akár hivatásos Hírnév-Rombolók, akár a szomszédban lakó Vén Zsémbelődők. Ha dalra fakadsz, ők biztosan jobban tudnak énekelni (még ha egy hangot sem képesek kiadni a torkukon). Ha táncra perdülsz, ők jobban táncolnak nálad (még ha nincs is ritmusérzékük). Ha színdarabot rendezel, ők jobban rendeznek (még ha soha életükben nem is rendeztek színdarabot). Akármit csinálsz, ők mindent jobban tudnak, még ha feleannyira sem értenek a dologhoz, mint te. És mivel nem tudják olyan jól csinálni, mint te, hát cseppet sem meglepő, hogy megítélni sem tudják objektívan. A Kritikus akár a Lángelme Alkotását csépeli, akár a Valódi Förmedvényt dicséri, mindig is nagyban hozzájárult a nyugtalanság keltéshez. Ugyanakkor óriási befolyása is van. És ez a befolyás sok minden tragikus elvesztéséért felelős, ami pedig javára válhatott volna a világnak.
Csuang-ce megírta A Kritikusok korlátait a mindent-tudó fürj meséiben:

Van egy hatalmas madár, melynek P'eng a neve. A háta olyan széles, akár a hegyvonulat. A szárnya, akár az égen vonuló felhők. Úgy emelkedik fel, mint a forgószél, míg át nem tör a sűrű ködön, és felfelé szárnyal a véget nem érő kékségbe.

Amint épp könnyedén a tenger felé siklott, egy mocsári fürj felnézett rá, és nevetni kezdett. – Mit képzel ez a madár magáról? – mondta a fürj. – Én felugrom és szállok egynéhány lábnyit. Aztán leszállok és ide-oda röpködök a bokrok között. Erre valók a szárnyak! Kit próbál bolonddá tenni ez a teremtmény?

... Így van ez, ahogy a rövideszűek tudása nem éri el a nagyokét, úgy néhány év tapasztalata sem érhet fel a sokéves tapasztalattal. A reggel kinőtt gomba nem tudja, mi lesz a hónap végén, és a kurta életű kabóca el sem tudja képzelni, mi történik az évszak elmúltával.

A mi kedvenc történetünket A Kritikusokról néhány éve mondta el a jóég-tudja-kicsoda, aki a jóég-tudja-hol hallotta.

Egy Hindu, egy Rabbi és egy Kritikus utazgatnak késő délután valahol az országban, de egy borzasztó vihar nagyjából egy helyen éri őket. Mindhárman betérnek egy közeli parasztházba.

– A vihar még órákig eltarthat – mondja nekik a gazda. – Jobb lesz, ha itt éjszakáztok. Csak az a baj, hogy a szobában csupán kettőtöknek van hely. A harmadiknak kint kell aludnia az istállóban.

– Majd én kimegyek – mondja a Hindu. – Nekem meg se kottyan egy kis kényelmetlenség. – Azzal kimegy az istállóba.
Alig telik el néhány perc, kopogtatnak az ajtón. A Hindu az. – Bocsánat – mondja a többieknek –, de egy tehén van az istállóban. Mivel az én vallásom szerint a tehén szent állat, nem tolakodhatom a helyére.

– Sebaj – mondja a Rabbi. – Feküdj csak le nyugodtan. Majd én kimegyek az istállóba. – Azzal elvonul.

Alig telik el pár perc, kopogtatnak az ajtón. A Rabbi az. – Nem akarok kellemetlenséget okozni – mondja –, de egy disznó van az istállóban. Az én vallásom szerint a disznó tisztátalan állat. Nem érezném jól magam, ha egy disznó mellett kellene aludnom.

– Semmi baj – mondja a Kritikus.

– Majd én megyek ki az istállóba. – És kimegy.

Alig telik el néhány perc, kopogtatnak az ajtón. A küszöbön ott áll a tehén és a disznó.

Így igaz, a Kritikusok szörnyen félelmetesek tudnak lenni. Az ember semmit sem tehet vagy mondhat anélkül, hogy ne rettegne, még megsérti ezeket a különleges – nagyon különleges – Fülestípusokat. Ha valami rosszat (avagy jót) csinálsz vagy mondasz, egyszercsak ott találhatod magad kiközösítve. De a Füleseknek éppen a kiközösítés a szándéka. Végül is az ember nem szövetkezhet egy...

– Kiőzösítve? – kérdezte Micimackó. – Hogy lehet valakit kiőzösíteni? Hacsak nem őz az illető.
– Nem, nem őzösíteni. Közösíteni.
– Az elég nagy, nem? – mondta Micimackó. – Elég nagy állat.
– Nem – nem őzösíteni. Közösíteni.
– Nagy állatok, biza – mondta Bagoly.
– Na, most figyeljetek ide mindnyájan...
– Az őz hímje magas is, súlyos is, el lehet képzelni, milyen veszedelmes, ha egyszer dühbe gurul és...

Elnézést, csak átviszem az íróeszközeimet a másik szobába.

Zsebibaba számára az első estély volt, amin megjelent, s ettől nagyon izgatott volt, fészkelődött és hunyorgott. Mihelyt helyet foglaltak, rákezdte.

– Hé, Mackó! – sipított.

– Mi az, Zsebibaba?

Zsebibaba fészkelődött és izgett-mozgott, aztán megint rákezdte:

– Hé, Malacka!

Malacka megveregette a vállát, nem felelt.

– Hé, Füles!

Füles borongós hangulatban bólingatott feléje. – Majd meglátod, mingyárt esni fog! – mondta.

Ezzel elérkeztünk a Pedagógus Füleshez, akinek az az oktatási elve, hogy a lehető legtöbb Kellemetlen Dolgot kell belegyömöszölni a gyerekekbe a lehető legfiatalabb életkorukban. Ezek a Fülesek talán valaha az ősidőkben túl gyakran maradtak le Fortuna Szekeréről, és most összes frusztrációjukat a náluk kisebbeken akarják megbosszulni. Talán csakugyan azt képzelik, hogy az ő tanítási módszerük a legjobb (annak ellenére, hogy kevés olyan diplomás tanítványuk akad, aki ismeri a helyesírást, vagy helyesen használja az írásjeleket). Nem tudhatjuk. Csak annyit tudunk, hogy tanítási módszerük gyakorlatilag ellentmond minden természeti törvénynek.
Az ember számára szellemileg, érzelmileg és fizikailag hosszú gyermekkort terveztek, amelyet egy rövid serdülőkor követ, aztán a felnőttkor következik, amely a teljes felelősség és önbizalom állapota. Ám manapság a gyermekeknél egyre kurtább gyermekkort tapasztalunk, amely után elhúzódó, éretlen kamaszkor következik, s ezt mintha egyre kevesebben akarnák túllépni.
A Füles Oktatási Rendszer ahelyett, hogy segítene a gyerekek képességét kibontakoztatni azáltal, hogy természetes módon szembesíti őket azokkal a nehézségekkel, amelyeken túl kell jutniuk fejlődésük érdekében, túl korán túlságosan sok felesleges információt erőltet rájuk (a szülők, valamint a szórakoztatóipar hathatós segítségével). Ez olyan problémákat okoz, amelyekkel nem tudnak megbirkózni. És itt aztán a gyerekek meg is rekednek.
Az utóbbi években a csökkenő Teszt-Pontszámok miatt az oktatási rendszer méregdrága gépezeteket vitt be a tanításba – ami mindig is a baj első jele volt. Komputerből tanítják az olvasást meg ehhez hasonló. (Olyan emberek közé természetesen be lehetett volna vinni a gépeket, akik már tudnak írni, vagy akármi, vagy hogy megtanítsák őket írni, vagy akármi – önkéntes alapon, ha szükséges. De gondolom, ez túlságosan egyszerű lett volna. Szinte csalás.) Ez a költséges Tanítási Módszer a rendszer csődje, így hát, hogy Csökkentsék A Költséget, a Fülesek mindent kirekesztenek, amit ők feleslegesnek tartanak – a Művészetet, a Kreatív írást, a Drámát, satöbbi –, csupa olyan tantárgyat, amely nemcsak a megfigyeléshez, következtetéshez és kommunikációhoz segítené hozzá a növendékeket, hanem ahhoz is, hogy lelkűket és szellemüket elevenen tartsa.
A Füles Oktatási Rendszer merőben elvesztegetett időnek tartja a gyermekkort, olyan luxusnak, amelyet a társadalom nem engedhet meg magának. Válasza az eltűnt gyermekkor problémájára: a folyamat felgyorsítása – még több információt gyömöszölni a nebulókba, még nagyobb sebességgel, és mindezt még korábban elkezdeni. A lehető legfiatalabb korban már bedugják a gyereket az iskolába, agyonterhelik irgalmatlan mennyiségű házi feladattal, elveszik tőlük az idejüket, az alkotóképességüket, a játékot, az erejüket. Aztán rákapcsolják őket a masinákra. Azok majd jól felrázzák őket. De legalábbis gatyába rázzák.
Csuang-ce kétezer évvel ezelőtt egy hasonló helyzetről így írt:

Sun, a hajdani császár versengésre buzdította a népet. A gyermekek a fogantatásuk utáni szokásos időben megszülettek, ám rá öt hónapra már beszélni tanították őket. Hamarosan már név és rang szerint tudták megszólítani az embereket. Ám azután nagyon fiatalon meg is haltak...

Ez a kormányzat csak látszólag gondoskodott a népről. A valóságban káoszt teremtett. A nap és a hold sugarával szemben rohant, kárt okozott a hegyeknek és a vizeknek, és megmérgezte a négy évszak minden gyümölcsét. Halálosabbnak bizonyult a skorpió csípésénél vagy a vadállat harapásánál.

Minél több gyermeket tanítanak a Fülesek, annál több probléma merül fel. És minél több a probléma, a Fülesek annál jobban ragaszkodnak ahhoz, hogy a Tanulás még korábbi életkorban kezdődjön. A Pedagógus Fülesek válasza a problémákra igazi Füles-alkotás: Szigor. A gyermekek válasza erre: Összeroppanás.

Malacka korán kelt fel ma reggel, elment ibolyát szedni. Összeszedte, csokorba rakta és hazavitte, és betette a csokrot edénybe. És akkor az jutott eszébe, hogy Füles számára még soha nem szedett ibolyát senki csokorba és edénybe, és arra is gondolt, milyen szomorú sorsa lehet egy olyan Állatnak, akinek még nem szedett senki ibolyát. Így hát gyorsan elszaladt megint hazulról, és folyton ezt mondogatta magában: “Füles” – és ezt “Ibolya”, aztán megfordítva: “Ibolya, Füles”, hogy el ne felejtse, hogy ezek összetartoznak. Szedett megint egy csokorravalót, és ezt szagolgatta, miközben bandukolt. És nagyon boldog volt, és eljutott arra a helyre, ahol Füles lakott.

– Ó, Füles! – mondta Malacka kicsit kiesve szerepéből, mert Füles éppen el volt foglalva.

Füles felemelte egyik lábát, és integetett, hogy menjen most.

– Majd holnap – mondta. – Vagy holnapután.

Az imént emlegetett Vasöklű Füles pedagógusokhoz hasonlóan, a most következő Fülesek is a természet törvényei ellenében fejtik ki tevékenységüket, azután panaszkodnak az eredményről. Magatartásukkal annak a taoista hitnek az ellentétét személyesítik meg, miszerint a hímnemű és a nőnemű föld-energiák egyensúlyát meg kell őrizni, és hogy amikor a hímnemű energiából túl sok van, akkor erősödnie kell a nőneműnek.
Ama bizonyos Zordon egyéneket, akikre itt gondolunk, Füles Amazonoknak is nevezhetjük. Érzelmileg a Puritánok leszármazottai – azoké a komor lelkeké, akik úgy vélik, hogy a nőneműség Nem Jó, mint ahogyan a művészet, a zene, a tánc, az éneklés, a természet világa sem, és gyakorlatilag az égvilágon semmi, ami az életet élvezetessé teszi. A Füles Amazonok feministáknak nevezik magukat, akár sokan mások, bennünket is beleértve. Ám ez az elnevezés valahogy nem igazán illik rájuk. Ők ugyanis nem szeretik a női nemet. Inkább férfiak szeretnének lenni. Különös. Roppantul különös.
A Füles Amazonok leginkább az afféle kocogókhoz hasonlítanak, akik annyira autóimádók, hogy az aszfaltozott autópályákon futkosnak, miközben minden lélegzetvétellel beszívják a veszedelmes benzingőzöket. A Füles Amazonok annyira férfiorientáltak, hogy csak a sikerre, a hatalomra gondolnak – és mindenre, ami agresszív és harcias férfi-dolog.
És így, éppen akkor, amikor már oly sokan közülünk, férfiak közül felhagytak a földet-családot-társadalmat-romboló macho-izmus-sal, akkor megjelennek a Füles Amazonok káromkodva és fosztogatva, akár a kalózok egy pocsék hollywoodi filmben. Nem egészen így képzeltük a Nők Fejlődését.
Miközben a férfienergiák legrosszabb fajtáját utánozzák és szaporítják, gyakorlatilag mindenre mennydörögnek, amit nem szeretnek a férfiakban, és a fenyegetőzésre is, amelynek pedig híre-hamva sincsen. Egyre furcsább.
Például az Amazonok fel akarják számolni az angol nyelvben mindazokat a főneveket, névmásokat és mellékneveket, amelyek szerintük “férfiasak”, mert azt állítják, hogy ezek a szavak megalázzák a nőket. Azután olyanokkal helyettesítik be, amelyek mindenkit lealacsonyítanak.
Először is megváltoztatták velünk a chairman-t chairperson-ra, ami ugyan pontosan azt jelenti, mint a chairman, csak nehezebb kimondani, hosszabb leírni és kissé ostobábban hangzik. Egy idő múlva aztán belátták, hogy ez csakugyan sokkal nehézkesebb és butább, de akkor megváltoztattatták velünk chair-re, azaz szék-re. Tudjátok, mi a szék. Egy tárgy. Ülni szoktunk rajta.
Mostanában az Egyszerű Nyelv helyett leereszkedő Ügyvédi-Politikaiul kezdenek beszélni...

Ha valaki nem tart lépést férfi avagy nőpartnerével, ez talán azért van, mert a hölgy vagy az úr más dobost (netán dobosnőt) hall. Hagyjuk hát, hogy a hölgy vagy az úr a saját zenéje ütemére lépkedjen, melyet a hölgy vagy az úr a saját füle szerint hall, váljon bármekkorává a különbség és a távolság.

... ugyanez valami képtelen Nemnélküliségben:

Ha valamely személy nem tart lépést partnerével, az talán azért van, mert e személyek különböző ritmust vélnek hallani a dobosszemélytől.

Álljon itt egy klasszikus példa arra, mit is képesek a Füles Amazonok művelni a nyelvvel. A példa, amely nem-is-olyan-rövid: a “tökéletesített” Oregoni Rendeletmódosítás egy bekezdése, egyike annak a sok-sok bekezdésnek, amelyet azért írtak át, hogy kiküszöböljék belőle a “férfias” kifejezéseket, és így emeljék törvényerőre:

(a) Amikor valamely farmer tulajdonát vagy bérleményét képezi, és arra használtatik, hogy a farmer a saját mezőgazdasági cikkeit, gazdasági terményeit avagy jószágait szállítsa... melyek eredetileg a farmernek a farmer által megművelt farmján termettek vagy nevelkedtek, vagy amikor bármely egyéb szállításra használtatik, mely mellékesen a farmer farmjának szabályszerű üzemeltetéséhez tartozik, avagy arra használtatik, hogy utánpótlást, szerszámokat vagy anyagot szállítsanak a farmer farmjára, mely fentnevezett anyagok a farmer farmján fogyasztatnak avagy felhasználtatnak.

Amikor már a Füles Amazonok szájaíze szerint kellőképpen cenzúrázták és átírták az összes könyvet és miegymást, akkor vajon pontosan milyen eredményt is érnek el? És tulajdonképpen miért oly roppant fontosak számukra a szavak? Ha például férjhez mennek, nem akarják felvenni férjük vezetéknevét. Szerintük ezek a nevek apajogúak, és a “hímsovinizmust” szimbolizálják. Ezért hát megtartják a lánykori nevüket – amit az apjuktól kaptak. (Atyáik vajh oly nagy szószólói voltak a nők jogainak?)
Férfiellenes szavaik mögött ott lapul a Füles Amazonok Túlférfias magatartása, hiszen a legalacsonyabb rendű férfiviselkedést utánozzák, éppen azt a fajta energiát, amelyet ők maguk annyira kritizálnak. Ripityára törik a Férfi Klubokat, mivel létezésük szerintük hátrányos különbségtétel. Ezek után Női Klubokat alapítanak, ahová nem engednek be férfiakat. Szexuális őrülettel vádolják a férfinépet. Azután úgy viselkednek, mint a Szex-őrültek. Azt állítják, hogy Érzékeny Férfiakat akarnak. Amikor aztán összetalálkoznak efféle férfival, akkor meg ellökik maguktól. Mondjuk ki nyíltan, az ő Új Asszonyaik olyasvalamit óhajtanak, mint a Nagy Öreg. De talán még ennél is rosszabbat.
Ebben a világban, amely gyakorlatilag szabadulni akar a Keménykezű Hiperférfiasság igája alól, a Füles Amazonok Ugyanezt a Hiperférfiasságot Adják Elő Zöldben. Kinek van erre szüksége? Ha a Hiperférfiasság ellen Hiperférfiassággal harcolunk, az olyan, mintha olajjal oltanánk a tüzet. Az emberekbe nem lehet tűzzel-vassal beleverni az érzékenységet. Kiverni azonban ki lehet belőlük.
Ugyan miféle jövőbe és miféle világba taszigálnak bennünket a Füles Amazonok? Hová lesz a nők tisztelete? Amikor azt látjuk, hogy a nők Durvábbak és Gorombábbak, mint valaha. Még soha nem alázták meg őket ennyire a mozifilmekben, televíziós játékokban, képes újságokban és könyvekben. És ha hinni lehet a statisztikáknak, a női munkaerőt ma nem fizetik meg annyira, mint húsz évvel ezelőtt. A Füles Amazonok befolyása éppenséggel nem a nők Felszabadulását hozta meg, hanem Olcsóvá tette őket.
Az igazat megvallva a nők tisztelete úgy elsüllyedt, akár a Titanic – és következésképpen vele együtt süllyedt el a föld, a család és a társadalom méltósága. A Füles Amazonok mindezért a férfiakat vádolják. Bölcsebben tennék, ha a megfontolatlan és mértéktelen férfi energiát tennék felelőssé emiatt – számításba véve persze azt is, amit ők maguk tettek.
Amikor a Titanic elsüllyedt, először a Nők és a Gyermekek szálltak a mentőcsónakokba. Most a Nők és a Gyermekek az Utolsók. Egy fiatalember, akinek a titkárnője valami égbekiáltó trágárságot vetett oda, ezt mondta nekem: – Ezentúl semmi szükség arra, hogy udvariasak legyünk velük.
Mint a Fülesek általában, a Füles Amazonok is meg akarják szüntetni a Lovagiasságot (nem mintha olyan sűrűn fordulna elő ilyesmi manapság). Azt mondják, hogy a Lovagiasság Leereszkedő, és Lealacsonyítja a Nőket. Csakugyan? Vajon a lovagiasság csupán arra korlátozódik, hogyan viselkednek a férfiak a nőkkel? Akár az európai, akár az ázsiai fajról van szó, a lovagiasság szabályai kedvességre, figyelmességre és tiszteletre sarkallnak, valamint csodálatosnak és kívánatosnak tartják, hogy a kiváltságosok segítsék a rászorulókat. Lovagiasság nélkül a Karom és Agyar, a Kicsikart Elsőbbség, az Ölök, vagy Megölsz lép előtérbe. Ezért mondjuk hát az elmúlt korok taoista íróival, kóbor lovagjaival és az erdők számkivetettjeivel együtt: Ha megszünteted a lovagiasságot és elpusztítod a nőiességet, Jól Vigyázz!
Fejezetünk végén álljon itt egy idézet Nagyezsda Mandelstam: Remény ellen remény – Emlékirat című művéből, melyben a sztálinista Oroszországban működő Füles Effektusról ír. Sajnos, a bennfoglalt alapelv nem korlátozódott egy más társadalomra vagy más időre, hanem egyetemes és örökérvényű:

Valamikor sok kedves ember volt és még a nem kedvesek is úgy tettek, mintha jók lennének, mert úgy illett. Ez a tettetés lett annak a képmutatásnak és becstelenségnek a forrása, amelyből az elmúlt századvég realista irodalma oly sokat leleplezett. Az efféle kritikai írásoknak az lett a váratlan eredménye, hogy ez a kedves emberfajta eltűnt. A kedvesség végül is nem velünk született tulajdonság – az kifejlődik bennünk, ám csak akkor, ha van rá igény. A mi nemzedékünk számára a kedvesség régimódi, eltűnt tulajdonság, és képviselői úgy kihaltak, akár a mamutok. Minden, amit a mi időnkben láttunk – ... az osztályharc, az emberek folytonos “leleplezése”, az összes cselekedet mögött valami hátsó gondolat keresése – ez mind megtanított arra, hogy bármilyenek legyünk, csak kedvesek ne.

Hogyan kezdhet valaki a benne lévő Füles leküzdéséhez, amivel semlegesíti a Füles Effektust? Egy pillanat, és rátérünk erre is. De először... 

A Tigris Irányzat

Kézenfekvő, hogy ezt a fejezetet a “Vakmerő Tigris” című kínai mesével vezessük be:

Hatalmas tigris haladt át nagy büszkén az erdőn. Feje felett kicsiny madárka ugrált ágról ágra és dalolt. A tigris megállt és figyelte. Majd megszólította:

– Mit táncikálsz és minek énekelsz, te nyiszlett teremtés? Én ezerszer nagyobb vagyok nálad. Egy manccsal is agyon csaphatnálak, minden megerőltetés nélkül.

– Meg tudod ezt csinálni? – kérdezte a kismadár, és könnyedén röppent egyik ágról a másikra.

– Meghiszem azt! – bömbölte a tigris. – Amit te meg tudsz csinálni, azt én jobban megcsinálom nálad! – Felugrott a fára, jó magasra felmászott, majd leugrott egy ágra. Az ág nagy reccsenéssel leszakadt a súlya alatt. Azután az alatta lévő ág is letörött, és végig az összes többi. Az összezúzott, borzas tigris ha lassan is, de feltápászkodott és eltámolygott. Kisántikált az erdőből, és egy mező szélére ért. Ott meglátott egy picike, vaksi, prémes állatkát, amelynek igen muris lábacskái voltak. Mindenesetre a tigris igen mókásnak találta őket, mert megfeledkezve fájó tagjairól, bömbölve elnevette magát.

– Min nevetsz? – kérdezte a vakond és felpislogott a tigrisre.

– Micsoda nevetséges lábak! – mulatott a tigris. – És milyen gyenge szemek!

– Látom, amit látnom kell – felelte a vakond. – És elmegyek oda, ahova mennem kell.

– Hahaha! – kacagott a tigris. – Mindkettőt jobban megcsinálom, mint te.

– Jól van – mondta a vakond. – Lássuk, hogy éred utol azokat a parasztokat ott a mezőn. – Azzal eltűnt a lyukban, és hamarosan felbukkant egy másik lyukban, a mező legtávolabbi csücskében.

– Jövök! – ujjongott a tigris, ahogy átugrált a mezőn.

Hogy kiabáltak a parasztok! Milyen súlyos ásókat-kapákat vágtak a tigrishez! A sebzett, megkergetett tigris visszabotorkált az erdőbe, és boldog volt, hogy nagy nehezen megmentette az irháját.

Alig telt el egy kis idő, egy mocsárhoz érkezett. Ott észrevett egy ici-pici, lassan mozgó teremtményt, hátán kunkori házikóval. – Micsoda hasznavehetetlen kis jószág! – kiáltotta a tigris. – Még lába sincs!

– Ugyan mi hasznát venném a lábnak? – kérdezte a csiga. – Sok hely van, ahová a lábak nem visznek el.

– Hol van olyan hely? – kérdezte hitetlenkedve a tigris.

– Például itt, a mocsárban – felelte a csiga.

– Képtelenség! – mennydörgött a tigris. – Én át tudok menni rajta, akár tuskóról tuskóra ugrálva. – Azzal percig sem habozva ráugrott a legközelebbi tuskóra. Sajnálatos módon azonban túl nehéz volt hozzá, és így nehéz helyzetbe került.

A csigabiga lassan átcsúszkált a mocsár füvén, és messze maga mögött hagyta a küszködő tigrist.

– Mondani mindent lehet –jegyezte meg a csiga. – De megtenni nem.

Ebben a fejezetben Füles Ellentétét vizsgálgatjuk. Egy állatot, aki mindenben hisz, és hiszi, hogy ez a minden egy olyan Valami, Amit Meg Tud Csinálni. Tigrisnek semmi sem lehetetlen, legalábbis addig, amíg ki nem próbálja.

– Hogy kerültetek fel, Zsebibaba? – kérdezte Malacka.

– Tigris hátán. Csak én. Tigris nem a saját hátán jött fel. És a Tigrisek nem mernek lefelé mászni, ugye érdekes, mert a farkuk útban van nekik, csak felfelé mászni, és Tigris ezt elfelejtette, mikor megindultunk, és csak most jutott eszébe. Ugye, érdekes? Így hát örökké itt maradunk, hacsak nem mászunk magasabbra. Mit gondolsz, Tigris? Ó, kérlek, Malacka, Tigris azt mondja, ha magasabbra kapaszkodnánk, nem látnánk olyan jól a házikódat, mint innen, legjobb, ha itt maradunk. Ugye, érdekes?

Mint azt jól tudjuk, a Tigrisek ragyogóan kezdenek mindenhez, de a befejezésben nem túlzottan fényeskednek. Amikor egy Tigris már belefogott valamibe, akkor az élet egyszeriben mindig valahol másutt lesz csábosabb, és ilyenkor a Végtelen Lehetőségek Sora integet felé hívogatólag – de legkivált olyankor, amikor nehéz helyzetbe hozta magát, ami egy Tigrisnél könnyen előfordul.

... Tigris az ágba kapaszkodott, és azt mondta magában: “Könnyű bizony olyan ugró állatoknak, mint a kangafélék, de nem olyan egyszerű olyan úszó állatféléknek, mint a Tigrisek.” S látta magát, amint a hullámok lágyan ringatják, és lágyan lefektetik egy gyönyörű sziget partjára. “Ez igen – gondolta vágyakozva – az ilyen élet, nem mondom – ez Tigrisnek való élet lenne.”

– No, ugorj már! – mondta Róbert Gida. – Nem lesz semmi baj.

– Mindjárt, egy pillanatot kérek – mondta Tigris idegesen. – Valami beleesett a szemembe. – És dörgölte a szemét.

– Ugorj már, olyan könnyű! – sivalkodott Zsebibaba.

A következő pillanatban Tigris megtudta, milyen könnyű.

– Bu...u!... – üvöltött, amint a fa dereka elrepült mellette.

Nincs is azzal semmi baj, ha valaki tele van Lelkesedéssel. Ha nem lennének lelkesedők, akkor nem lenne semmi Nagyobb Fejlődés, és kevésbé lenne izgalmas az élet. De több a lelkesedő, mint a Tigris. Könnyen megismerni őket arról, hogy mindenért tudnak lelkesedni. Tigris túllelkesedő. (És hogy mit csinál, azt mindenki kitalálhatja.)
A Micimackó Kuckójá-ban Malacka így írja le Tigrist: “... olyan Ugrálós Nagy Állat, aki, ha azt mondja az embernek: – hogy vagy? – olyan viszketős lesz a füle tőle, bár Kanga szereti őt, és »nagyon derék Tigrisnek« nevezi”. Nyuszi pedig így nyilatkozik róla: “Az az Ugribugri Tigris – ez meg olyan volt, hogy mindig másfelé ugrott, mint amerre mutatták neki az utat, és rendesen eltűnt szem elől, ha az ember megérkezett, és büszkén azt mondta: »Na, itt volnánk!«”. Alexander Pope remek leírása szerint “Némely ember azért nem tanul meg soha semmit, mert mindent túl gyorsan megért”. Egy pszichiáter így írná le Tigrist: “ösztönétől hajtott egyén”. Mi pedig úgy festhetnénk le, mint olyan állatot, akinek vasból vannak a szeszélyei és tejbegrízből a belső fegyelme.
Míg  a Nyugati Tanítások szerint erősíteni kell a Tigris-féle viselkedést, a Keleti Tanítások óva intenek tőle. Ezt találjuk például a Tao Te King-ben:

A kevés szó, mint a természet:
az erős szél nem fúj egy reggelen át,
a zápor nem tart egész napon át.
Küldője:
ég s föld.
Nem alkot maradandód az ég s föld,
még-úgy-sem az ember.

A lábujjhegyre ágaskodó
nem áll sokáig,
a nagy léptekkel rohanó
nem megy sokáig,
a fénybe-álló
nem lesz fényes,
a magát-hirdető
nem lesz híres,
a magát-dicsérő
nem lesz dicső,
a magát-kínáló
nem lesz vezető.
Ezek az úton:
rohadék, hulladék,
utálkozva elkerülik,
az úton-járó rá se lép.

Aki az úton járva urát szolgálja,
nem igáz le országokat hadsereggel,
hisz őellene is fordul a dárda.
Hol had vonult,
tövis lepi a rétet,
nagy harc után
jönnek ínséges évek.
Az eszes: győz és megtorpan,
nem tobzódik a diadalban,
győz és nem magasodik,
győz és nem cifrálkodik,
győz és nem kevélykedik,
győz, mert győzni kényszeríttetik,
győz, de sohasem erőszakoskodik.
Olykor a lények már ifjan vének,
ellene szegülnek az út rendjének,
s ha így van: korán sírba-térnek.

– Készülsz valahová, Tigris?
– Igen – felelte. – Zsebibaba és én kirándulunk egy kicsit. Én viszem a szendvicseket.
– Tényleg? És abban a szendvicsben, például, mi van?
– Mogyoróvaj, hagyma, mustár és sajt.
– Ó... Én... izé...
– Valami baj van? – érdeklődött Tigris. – Úgy elsápadtál.
– Nem, semmi... Igazán semmi. Mindjárt jól leszek. Remélem, nem mentek túl messzire.
– Miért?
– Ó, hát csak arra az esetre, ha hirtelen vissza kellene hozni Zsebibabát.
– Minek?
– Semmi, semmi. Fussatok, és érezzétek jól magatokat.

Nos, így kerek a Tigrisvilág.
A Nyugat tele van Tigrissel – a gyors örömök ideges hajszolóival, a végletekig mindent túlteljesítőkkel. A Nyugat bálványozza őket, mert Ugrálósak és Izgalmasak. Talán kissé túl izgalmasak. És mindig egyre izgalmasabbak lesznek. Mintha többé már senki sem akarna Igaz Egyéniség vagy Hős lenni. A mai világban az kell, hogy az ember valamiféle Supermanné váljon, és túlpörgetett életet éljen, akit (valódi Tigris módjára) felkiáltójelekkel jellemeznek. Gyorsabb, mint a kilőtt puskagolyó! Erősebb, mint egy mozdony! Egy ugrással átugrik egy hatemeletes házat! Ez a Szupermindenféle korszaka – a Szupersztároké, Szuperatlétáké, Szuperautóké, Szuperpolitikusoké, sőt, a Szuperüzletembereké: Gyorsabb, mint a száguldó értékpapír! Erősebb, mint a profit! Egy nap alatt tud kibérelni hatemeletes házakat!
A Tigrisek azonban nem szükségszerűen olyanok, mint amilyeneknek látszanak. Miközben öntörvényűnek tűnnek, valójában külső tényezők lökik erre az útra őket, és ezért van az, hogy a szép tárgyak vagy a szenzációk azonnal felkeltik a figyelmüket. És bár a Tigrisek a végtelenségig energikusnak látszanak, szakadatlan rajongásuk az örökös cselekvés és a legfrissebb szenzációk iránt lelki lustaságukból ered. A Tigrisek nem irányítják az életüket, és ez tisztán látható a viselkedésükből.
Sajnos egy társadalomban, amely csodálja, bátorítja és jutalmazza az impulzív viselkedést, igen könnyű türelmetlen, meggondolatlan, szórakozott Tigrissé válni. A reklámok mondják: vásároljuk meg ezt-azt-meg-amazt, és Kényeztessük magunkat. Kényeztetés, ez a kedvenc szavuk. Azt mondják, megérdemeljük. (Lehet, hogy csakugyan megérdemeljük, de szívesebben gondolunk arra, hogy ennél azért többet érünk.) Az áruházakat nagy gondosan úgy tervezik, hogy az impulzív vásárlást ösztönözzék. A filmek, a tévéjátékok és a képesújságok a legkétesebb, világíts-bele-a-pofájukba-módon az impulzív viselkedés elősegítői. Gyakorlatilag a hajviselettől az életstílusig minden valami kábítószerféleként járul a Most és Azonnali Megkönnyebbüléshez. Ha ilyen típusú autód van, ha ilyen stílusban öltözködsz, ha ilyen fazonú barátnőd van, ha ilyen szerelmi kalandjaid vannak, akkor boldog leszel. Akkor szeretni fognak. Akkor Valaki leszel. Akinek mindez nincs, frusztrációra van ítélve. Aki pedig mindezt meg tudja szerezni, elkerülhetetlen csalódásra van ítélve. Mint ahogyan Oscar Wilde leszögezte: “A világon csupán két tragédia van. Az egyik az, ha valaki nem tudja megszerezni azt, amit akar, a másik az, ha megszerzi.” Eszünkbe jut az ősi perzsa átok: “Teljesüljön menten minden vágyad”.
A Tao Te King tizenkettedik fejezetében Lao-ce leírja, mi a baj a Tigris szenzációhajhász életszemléletével:

Látást az öt szín tompít,
hallást az öt hang tompít,
ízlést az öt íz tompít,
a vágtatás, vadászat megbolondít,
a nehezen elérhető mind bűnbe lódít.

Miközben Amerika sokféle szempontból Füles Országgá válik, más részről egyre inkább Tigrisföld lesz belőle. Jó kis skizofrén állapot! – mondhatnánk. Az amerikai gyerekek agyát már annyira túlterhelték és megnyomorították a Tigris-féle piff-puff Videojátékokkal, TV-Show-kkal és a Villámgyors Agyelszívó Számítógép Játékokkal, hogy sokuk már képtelen öt percnél tovább bármire odafigyelni. Egyre több tanár találja úgy, hogy ezeket a fejeket lehetetlenség kiművelni. Amit nem fognak fel azonnal, azt már soha nem fogják megérteni. És ha nem bírják azonnal felfogni, akkor nem is érthetik meg – mert a Villámgyors Információ Felhalmozódást nem lehet megértem.
Végül is a mai gyerekek évek múlva találhatnak maguknak állást – majd technikusként szerződtetik őket a kínaiak, a japánok vagy a koreaiak, akik akkorra már mindenhol az őket megillető helyen lesznek, mert az ő kultúrájuk a miénknél sokkalta jobban serkenti a gyermekeket arra, hogy Összpontosítsák az Agyukat.
Mindezekből a Tigriseknek azt a tanulságot kellene levonniuk, hogy ha ők nem irányítják az ösztöneiket, akkor az ösztöneik fogják irányítani őket. Bármennyire erőlködnek, a Tigrisek sohasem elégedettek, mert nem ismerik a megvalósítás érzését, azt, ami végül eljön, amikor az ember állhatatosan arra használja az akaratát, hogy megvalósítsa nem-azonnal-elérhető céljait. Az efféle teljesítmény elvének illusztrálására hallgassuk meg Csuang-ce következő történetét:
K'ung Fu-ce és követői vándorúton voltak Cs'u államban. Amint kiértek egy erdőből, felbukkant egy púpos, aki röpülő énekes kabócákat fogott el botja végével. – Milyen ügyes! – kiáltott fel a Mester, aki megállt és nézte. – Mi a módszered, uram?

– Eleinte – magyarázta az ember – úgy gyakoroltam, hogy golyóbisokat egyensúlyoztam ezen a boton. Öt-hat hónap elteltével már annyira vittem, hogy két golyóval gyakoroltam egészen addig, amíg már soha nem estek le. Akkor csak néhány bogarat vétettem el. Áttértem három golyóra. Ezután tíz kabócából egyet tévesztettem el. Amikor már öt golyóval tudtam egyensúlyozni, minden megerőltetés nélkül elkaptam a kabócákat.

– Amikor összpontosítom a figyelmemet, a testem nem lesz több egy tuskónál, és a karjaim faágakká válnak. Nagy a föld és nagy az ég, és tízezer dolog sokasodik körülöttem – de én semmire sem figyelek, csak a kabócák szárnyaira. Agyam nem ingadozik, testem egyensúlyban marad. Ilyen magatartással hogyan is véteném el?

K'ung Fu-ce odafordult a tanítványaihoz, és így szólt hozzájuk: – Emlékezzetek a régi mondásra: “Amikor majd semmi sem tereli el a figyelmed, akkor megnő az erőd”. Ennek igazságát milyen nagyszerűen bizonyította ma ez az ember!

Még valami, amit a Tigriseknek meg kellene tanulniuk, és amit egy japán mesében találunk meg, amelynek címe “A Szamuráj és a Zen Mester”:

Egy bizonyos szamuráj igen türelmetlen és forrófejű ember hírében állt. Egy Zen tudós, akit messze földön ismertek pompás szakácsművészetéről, elhatározta, hogy ezt a harcost megleckézteti, mielőtt még veszedelmesebbé válna. Meghívta hát vacsorára a szamurájt.

A szamuráj meg is érkezett a megbeszélt időben. A Zen tudós megkérte, hogy helyezze magát kényelembe, amíg befejezi a vacsorafőzést. Telt-múlt az idő. A szamuráj türelmetlenül várt. Egyszer csak felmordult: – Zen mester, talán megfeledkeztél rólam?

A Zen tudós kijött a konyhából. – Roppantul sajnálom – mondta. – A vacsora elkészítése tovább tart, mint gondoltam. – Azzal visszament a konyhába.

Jó sok idő telt el. A szamuráj csak ült, és percről percre éhesebb lett. Végül felkiáltott, ezúttal kissé halkabban: – Zen mester – kérlek! Mikor tálalod a vacsorát?

A Zen mester kijött a konyhából. – Nagyon sajnálom. Újabb akadály jött közbe. De már nem tart soká. – És visszament a konyhába.

Hosszú idő telt el. A szamuráj végül nem bírta tovább a várakozást. Bosszúsan és farkaséhesen felkelt. A Zen mester épp akkor nyitott be a szobába egy tálca ennivalóval. Először miszo sirut, vagyis szójabab levest tálalt fel.
A szamuráj hálásan kortyolta a levest, és el volt ragadtatva az ízétől. – Ó, Zen mester! – ömledezett. – Ez a legcsodálatosabb miszo siru, amit valaha ettem! Csakugyan megérdemled a szakácsművész hírnevedet! 

– Semmiség – mondta szerényen a Zen mester. – Ez csupán miszo siru.

A szamuráj letette az üres tálat. – Ez valami bűvös leves! Miféle titkos fűszereket használsz ahhoz, hogy ilyen íze legyen?

– Semmi különöset – felelte a Zen mester.
– Pedig biztos vagyok benne, hogy igen. Ez a leves valami egészen különlegesen finom!

– Hát, valami csakugyan van...
– Tudtam! – kiáltott fel a szamuráj, és izgatottan előrehajolt. – Kell lennie valaminek, ami ilyen jó ízt ad neki! Mondd meg hát – mi az?

– Idő kell hozzá – mondta halkan a Zen mester.

– Mondd, Kanga, milyen mostanság az élet, amióta ott lakik nálatok Tigris?
– Ó, hogy milyen is... hát érdekes.
– Ezt hogy érted?
– Nos, épp tegnap reggel feldöntötte a postást.
– Felháborító – közölte Bagoly, aki átröppent egy kicsit hallgatózni. – Teljesen felháborító.
– Miért döntötte fel a postást?
– Mert azt hitte, hogy elvitt valamit.
– Ó!
– Felháborító.
– Tudod, a postás egy nagy zsákot vitt...
– Igen, igen. Remélem, Tigris bocsánatot kért.
– Igen. Miután elmagyaráztam a helyzetet.
– Akkor jó.
– A postás nagyon rendes volt.
– Csakugyan? Mit mondott?
– Azt mondta, hogy kutyák már számtalanszor feldöntötték – de macskák még soha.

Az utolsó probléma, amelyet a Tigris Irányzattal kapcsolatban megemlíthetünk, az az, hogy az élet valamirevaló és fontos dolgai – különösen a boldogság és a bölcsesség – nem olyasmi, amire az ember Vadászik, majd Megragadja. Inkább odajönnek hozzánk, ahol vagyunk, ha hagyjuk; ha abbahagyjuk a görcsös próbálkozást, és csak hagyjuk, hogy a dolgok megtörténjenek úgy, ahogyan meg kell történniük. Tigris annak ellenére, hogy Tigris, rájött erre, amikor a Micimackó Kuckójában felfedezte, hogy Mit Szeretnek Legjobban a Tigrisek.
Tigris épp akkor érkezett meg az erdőbe és reggelizni szeretett volna. Micimackó mézzel kínálgatta – előtte persze biztos, ami biztos, megkérdezte, vajon a Tigrisek szeretik-e a mézet. – A Tigrisek mindent szeretnek – biztosította efelől vidáman Tigris. Ám rövidesen kiderült, hogy...

– A Tigrisek nem szeretik a mézet.

– Csodálom – mondta Micimackó, igyekezvén, hogy a hangjából sajnálkozást lehessen kiolvasni. – Azt mondtad, a Tigrisek mindent szeretnek.

– Kivéve a mézet – mondta Tigris.

Micimackónak titokban tetszett a dolog, megreggelizett, és közben megnyugtatta Tigrist, hogy majd átmennek Malackához, akitől kapnak finom kukoricát.

– Köszönöm, Micimackó – mondta Tigris hálásan. – A Tigrisek ugyanis legjobban a kukoricát szeretik. 

Így hát átballagtak Malackához.

– Szervusz, Malacka! – mondta Micimackó. – Látod, ez itt Tigris.

– Ú...ú...úgy – mondta Malacka óvatosan, és átment a szoba túlsó felébe. – Én eddig azt hittem, hogy a Tigrisek valamivel kisebbek.

– A nagyobbacskák már nem olyan kicsik – mondta Tigris.

– És nagyon szeretik a kukoricát – mondta Micimackó pártolóan. – Ezért jöttünk. Szegény Tigris még nem reggelizett.

Malacka rögtön odatolta a kukoricával megrakott tálat Tigris elé, és udvariasan azt mondta:

– Szolgáld ki magad, Tigris! – Aztán Micimackó közelébe helyezkedett el, amitől rögtön bátrabb és elfogulatlanabb lett.

– Úgy, úgy, szóval te vagy a Tigris – mondta könnyedén és előkelően, de Tigris nem felelt, mert a pofája tele volt kukoricával.

Hosszú rágás és csámcsogás után váratlanul megszólalt:
– E...be...ne...kő...

S mikor Malacka és Micimackó megkérdezték, mit mondott, csak azt felelte:

– Heő...fu (talán kínaiul beszélt) – s egy pillanatra kiment a szobából.

Mikor visszajött, igen határozottan kijelentette:

– A Tigrisek nem szeretik a kukoricát.

– De mikor azt mondtad, hogy a Tigrisek mindent szeretnek, kivéve a mézet – mondta Micimackó.

– Kivéve a mézet és a kukoricát – mondta Tigris határozottan. Ezt hallva Micimackó megjegyezte, hogy hm, hm! Malacka pedig, aki tulajdonképpen örült a dolgok ilyetén fordulatának, megkérdezte: – No és a bogáncsot?

– Bogáncs! – mondta Tigris örömmel. – Leginkább a bogáncsot szeretik.

Nosza felkerekedtek hát, hogy meglátogassák Fülest.

– Szervusz, Füles! – mondta Micimackó. – Biztosan nagyon fogsz örülni – tette hozzá bizonytalanul. – Bemutatjuk neked Tigrist.

– Kicsodát? – mondta Füles, és nem is örült.

– Ezt itten – mondta Malacka és Micimackó egyszerre. Tigris egy szót se szólt, csak nagyon kedvesen mosolygott. Legalább ő úgy hitte.

Füles lassan megkerülte Tigrist, aztán megfordult, és még egyszer megkérdezte:

– Mit mondtatok, hogy mi ez?

– Tigris.

– Vagy úgy – mondta Füles.

– Éppen most érkezett – magyarázta Malacka.

– Értem – mondta Füles.

Sokáig gondolkodott, aztán így szólt:

– És mikor megy el?

Ez hamarosan kiderült.

– No mi az? – kérdezte Micimackó.

– Fovvó... – dadogta Tigris.

– De hiszen azt mondtad –jegyezte meg Micimackó –, hogy a Tigrisek a mézen és a kukoricán kívül mindent szeretnek.

– És a bogáncson kívül – mondta Tigris, miközben körben szaladgált, és a nyelvét lógatta.

Ezek után elindultak Kanga házába. Amikor elmagyarázták Kangának a helyzetet, Kanga nagyon kedvesen biztatta Tigrist, hogy kukkantson be az almáriumba, és keresse meg azt, amit szeret.

És hiába szaglászott Tigris, hiába dugta bele az orrát a különféle edényekbe, egyre csak olyan ételeket talált, amiket a Tigrisek nem szeretnek. És mikor mindent végigszaglászott az almáriumban, Kangához fordult, és azt mondta: – Na, most mi lesz?

De közben Kanga és Róbert Gida és Malacka és Mackó körülülték Zsebibabát, aki éppen a mindennapi erősítő csukamájolajat szedte be. Zsebibaba nyafogott.

– Muszá...á...j? – kérdezte, és Kanga azt felelte: – Zsebibaba drágám, emlékezz rá, mit ígértél.

– Mit ígért? – suttogta Tigris Malackának. – És mi ez?

– Erősítő orvosság – mondta Malacka. – De utálja szegény. 

Tigris közelebb jött, könnyedén odatámaszkodott Zsebibaba karosszékének a támlájára. Aztán hirtelen kilökte a nyelvét a szájából, ho...o...oip! – mondta, és nagyot nyelt. Kanga meglepetve félreugrott, de közben elkapta a kanál nyelét, s a nyelénél fogva kirántotta a kanalat Tigris torkából. A kanál megvolt, de a csukamájolaj hiányzott belőle.

– No de Tigriském! – mondta Kanga szemrehányóan.

– Lenyelte az orvosságot, lenyelte az orvosságot! – énekelte Zsebibaba boldogan. Meg volt győződve róla, hogy ez remek tréfa.

Tigris pedig felbámult a mennyezetre, behunyta a szemét, és a nyelve úgy forgott a szájában, mint egy cséphadaró. Még az ajkát is megnyalta. Aztán mennyei mosoly ömlött el az ábrázatán.

– Ez az, amit a Tigrisek szeretnek – mondta. És aztán...

ZUTTTYY!!!

– Tigris, segítsd fel ezt az embert. Ez Malacka testőre, őt gázoltad le. Mármint a volt testőre.
– Elaludt – közölte Tigris.
– Nem, azt hiszem, elvesztette az eszméletét. Ez kissé durva volt, nem?
– Nagyon siettem – magyarázta Tigris. – Ő meg útban volt.
– Visszajöhetett valamiért. Furcsa. Azt hittem, már elvitt mindent, amit csak tudott. No, ezúttal nem ússza meg.
– Ugye sajnálod, Tigris, hogy annyira beütötte a fejét a padlóba? Igen? Akkor jó.

Bocsánat, csak felhívom a rendőrséget.

Ahogyan a Dolgok Lehetnének

Közben Malacka is felébredt. Egy kicsit biztatta magát, aztán kiugrott az ágyból. És az volt az első szava: – Elefánt!

Aztán tűnődni kezdett. Most jutott először eszébe – vajon hogy fest egy ilyen Elefánt?

Vad? Szenvedélyes? Jámbor?

Engedelmeskedik-e csakugyan, ha füttyentenek neki?

És egyáltalán – biztos, hogy szereti a malacot?

És hogy szereti – élve vagy sütve, citrommal a szájában?

És ha élve – az is kérdés, melyik malacot szereti?

És ha nem szereti – hajlandó-e kivételt tenni olyan malac kedvéért, akinek a nagyapját úgy hívták: Tilosaz Átjárás?

Ebben a fejezetben Füles és Tigris ábrándjaitól elérkezünk Malacka ábrándjaihoz és úgy általában az ábrándozáshoz. A taoisták szerint a boldogtalanság annak a következménye, hogy az embert az ábrándjai vezetik – valamint annak a tévhitnek, hogy az ember elválasztható a természettől. A gazdasági, környezeti és egyéb problémákat az okozza, hogy nem látjuk meg, Mi Van Ott. A kellemetlen érzéseket a képzelet szüli: félünk attól, hogy Mi Lehet (olyasmiktől, amik még meg sem történtek), elszomorodunk azon, hogy Mi Lehetett Volna (ami pedig nem is történt meg feltétlenül), satöbbi. Malacka, akinek merő rettegésben telik az élete a Mi Jöhet Még, Milyen Hibát Követ El, Mi Lesz, Ha Valami Butaságot Csinál és más effélék miatt, egyáltalán nem élvezi a jelen pillanatot. Később, amikor visszatekint, ráébred, hogy mindez nem következett be. De ettől a felismeréstől még alkalmatlanabbnak érzi magát mindenre, mint annak előtte. Mindamellett érzékenysége, nagy ismeretanyag-raktározási-képessége, tapasztalattal-teli-és-jóemlékezőtehetsége, valamint óvatos, egyszerre-csak egy-lépést-kell-tenni természete miatt Malackában – százszorta jobban, mint Fülesben és Tigrisben, Nyusziban és Bagolyban – megvan az a képesség, hogy felnőjön a feladathoz, és megoldja a legnehezebb kérdéseket is, ha egyszer meg tud szabadulni a gátló illúzióktól.
Az ábrándozásról szóló vizsgálódásunkat három elbeszéléssel kezdjük, amelyek a Helyzetfelismerésre vonatkoznak, és amelyek bemutatják, hogy Minden Attól Függ, Hogyan Látja Valaki A Dolgokat. Az első példát a taoista Lieh-ce írta:

Egy ember észrevette, hogy hiányzik a fejszéje. Azután meglátta arra somfordálni a szomszéd fiát. A fiút éppen olyannak látta, mint egy tolvajt, úgy ment, mint egy tolvaj, és úgy is viselkedett, mint egy tolvaj. Később, a nap folyamán az ember megtalálta a fejszéjét, ott, ahol az előző napon hagyta. Amikor legközelebb megpillantotta a szomszéd fiát, éppen olyannak látta, úgy járt és úgy viselkedett, mint egy becsületes, hétköznapi fiú.

A második példa “Az útmenti kút” című kínai mese:

Egy ember egy kutat ásott az út mellett. Évek múltával a hálás utazók Csodálatos Kútként emlegették. Ám egy éjszaka egy ember beleesett a kútba és megfulladt. Ezután az emberek elkerülték a Borzalom Kútját. Később megtudták, hogy az áldozat egy részeges tolvaj volt, aki azért tért le az útról, hogy elmeneküljön az éjszakai őrjárat elől – így esett az Igazságtevő Kútba. Ugyanaz a kút – különböző nézőpontok.

A harmadik példát Csuang-ce írásaiból válogattuk:

Egy íjász könnyedén versenyez, ha díja egy agyagedény, így ügyességét és összeszedettségét semmi sem zavarja. Ha az első díj rézből van, a keze reszketni kezd. Ha arany, úgy bandzsít, hogy majd megvakul. Képessége nem romlik, de hite megrendül, amikor hagyja, hogy a díj külsejéből feltételezett érték elhomályosítsa látását.

Sajnos, időnként még a bölcsek is rosszul értelmezik azt, ami pedig az orruk előtt van. A Micimackó harmadik fejezetében például egy bizonyos Bölcs, de Teltpocakú Medve...

– Ki a Teltpocakú? – kérdezte Micimackó.
– Na, jó, Micimackó, nem is vagy Teltpocakú. Úgyszólván Légies vagy.
– Azért ne essünk túlzásba – mondta szerényen Micimackó.
Szóval Micimackó, akit többnyire mindenki röviden csak Mackónak hív...
– Engem senki sem hív Rövid Mackónak. Csak Mackónak.

Igen. Jól van... Tehát Micimackó, akit a legtöbben Csak Mackónak neveznek, körbe-körbe sétálgat a hóban, Malacka házának közelében. Amikor Malacka megkérdi tőle, mit csinál, azt feleli, hogy Nyomon Követ valamit. Hogy mit, arról halvány fogalma sincs. Lehetséges – csupán lehetséges, tudod –, hogy az egy Menyét. Lehetséges, hogy több is annál, nem is egy, hanem több.
– Csodálatos dolog – mondta Mackó. – De most már két élőlény nyomait látom. A másik – akárki legyen az illető – csatlakozott az elsőhöz – akárki legyen az illető –, és most mind a ketten együtt folytatják útjukat. Malacka, tedd a kezed a szívedre, és mondd meg őszintén, kitartasz-e mellettem abban az esetben is, ha kiderül, hogy Ellenséges Fenevadakról van szó.

És Malacka, akinek okosabbnak kellett volna lennie, nem volt az. Vagyis az volt. Csatlakozott Mackóhoz.

Cserjebozót volt a közelben, és a két menyét lábnyoma mintha a bozót körül húzódott volna, így hát Mackó és Malacka körben követték a nyomokat. Közben Malacka Átjárás nevű nagybátyjáról mesélt Mackónak, hogy szegényke élete utolsó éveiben mennyit szenvedett az asztmától, és egyéb érdekes dolgokról, amin Mackó nagyon csodálkozott, különösen, amikor megtudta, hogy mindenkinek két nagyapja van. Utólag gondolt rá, hogy az egyiket elkéri Malackától, de mindenesetre előbb megkérdezi Róbert Gidát. Közben a nyomok nem szűntek meg... Nem szűntek meg...

Mackó hirtelen megállt, és izgatottan mutatott a földre. – Ide nézz!
– Hová? – kiáltotta Malacka, és nagyot ugrott ijedtében. De rögtön észrevette, hogy gyávaság volt így megijedni, tehát még egyet-kettőt ugrott, jelezve, hogy ő ezt csak tornagyakorlat gyanánt teszi.
– A nyomok – mondta Mackó titokzatosan – a nyomok... Egy harmadik élőlény csatlakozott hozzájuk.

Hát... a dolog kezdett Kissé Veszélyes lenni Mackóra és Malackára nézve. Ám végül kiderült, hogy a harmadik állat nem Menyét. Ahogyan Mackó kiderítette, ezek a nyomok kisebbek voltak az előző kettőnél. Nagyon kicsikék voltak.

Így hát folytatták, valamivel nyugtalanabbul, mert most már valószínű, hogy Ellenséges Fenevadakról van szó... Aztán Micimackó hirtelen megtorpant, és megnyalta az orra hegyét, mert nagyon melegnek érezte, melegebbnek, mint valaha életében. Most már négy lábnyom húzódott előttük a földön.

A feszültség már-már kezdte elmedvetleníteni őket. – Bocsánat, elkedvetleníteni. Azt akartuk mondani, hogy kezdett elviselhetetlenné válni. Úgy értem, hogy...

– Úgy gondolom... – mondta Malacka, aki szintén megnyalta az orra hegyét, de ez nem könnyített a lelkén – úgy gondolom... vagyis... Ejnye csak, most jut eszembe! Most jut eszembe, tegnap elfelejtettem valamit, amit holnap már nem végezhetek el! Sajnos, úgy látszik, kénytelen leszek hazamenni és elintézni.

– Majd elintézed délután, és én segítek – mondta Micimackó.

– Nem olyan munkáról van szó, amit délután el lehet intézni – vágott közbe Malacka gyorsan. – Tudod, délután a hivatalok is zárva vannak... Ez egy különleges reggeli munka, amit kizárólag reggel lehet csinálni, úgy körülbelül nyolc és izé között... Hány óra lehet most?

– Tizenkettő – mondta Mackó, és a napra nézett.

– No igen... Ahogy mondtam... Tizenkettő... és izé... Tizenkettő és fél tizenhárom között... Vagyis... Tehát, édes öregem, megbocsátasz, ugye?... Mi az? Hová bámulsz?

Róbert Gida volt ott, ő fütyörészett egy közeli fa ágai közül. Micsoda megkönnyebbülés!

– Csacsi öreg medvém – mondta, – hát mit csináltál? Előbb kétszer egymás után megkerülted a cserjét, aztán Malacka utánad szaladt, aztán megint kétszer megkerültétek, s éppen a negyedik körbe fogtatok bele...

Ó! Szóval így történt. Minő kínos.
Ha már a hóról beszélünk, fel kell idézni azt az eseményt, amikor Micimackó és Malacka séta közben elhatározták, hogy építenek egy kuckót Fülesnek a fenyveserdő egyik védett helyén, Füles Mélázó Helye közelében. Ehhez természetesen építőanyag is kell. A dorong nagyon megfelel a célnak.

– A liget túlsó oldalán láttam is egy egész sereg dorongot – mondta Malacka. – Láttam bizony! Egész sereg dorongot, egymás hegyen-hátán felhalmozva.

Így azután összeszedték a dorongokat, és felépítették Fülesnek a kuckót. És később, amikor Füles nem találta meg az izé... szóval, amikor nem találta meg a házikóját, ő és Róbert Gida elmentek, hogy megkeressék, és találkoztak Micimackóval és Malackával, és...

– Hol volt az a kuckó szerinted? – kérdezte óvatosan Micimackó.

– Itt, éppen itt – mondta Füles.

– Dorongokból készült?

– Abból.

– Hű – mondta Malacka egyszerűen.

– Mi az? – kérdezte Füles.

– Csak éppen mondtam, hogy hű, mert eszembe jutott – jegyezte meg Malacka szórakozottan, de kissé idegesen. És hogy ne legyen feltűnő az idegessége, a “zik-zik”-et dúdolta hozzá kétszer vagy háromszor, olyan “hát-most-aztán-mit-csi-ná-lunk” hangon.

– Biztos vagy benne, hogy igazi kuckó volt? – kérdezte Micimackó. – Úgy értem, biztos vagy benne, hogy itt állt az az igazi kuckó?

– Hát persze hogy biztos vagyok – mondta Füles, és magában még hozzátette: “Valami szürke pépet fújtak a fejükbe nekik”.

– No mi az, miről van szó, Micimackó? – kérdezte Róbert Gida.

– Hát – mondta Micimackó. – A dolog úgy áll – mondta Micimackó. – Nos, hogy ne sokat váltsuk a szót... ugyanis... – tette hozzá Micimackó, de valami azt súgta neki, hogy magyarázata nem az a kristálytiszta és világos beszéd, amit a helyzet megkövetel, így hát megint csak Malacka felé biccentett.

– Ugyanis – mondta Malacka gyorsan – sokkal melegebb lesz – tette hozzá némi megfontolás után.

– Mi lesz melegebb?

– A liget másik oldala, ahol a Füles kuckója áll.

Mindnyájan odamentek, Füles megtalálta a kuckóját, és...

... és Róbert Gida hazament ebédelni barátaival, Micimackóval és Malackával, és útközben barátai bizalmasan elmondták neki, minő szörnyű félreértés áldozatai lettek ők ketten. Ezen mindhárman jót nevettek, utána együtt elénekelték a Havazásról szóló Szabadtéri Éneket. Malacka persze kontrázott.

Juj, de kínos.

– Visszajöttünk – jelentette Micimackó.
– Nocsak. Úgy elmélyedtem az írásban, hogy észre sem vettem, hogy elmentetek.
– Malacka és én éppen Találós Kérdéseket fejtettünk – mondta Micimackó. – Malacka fel akar adni neked egyet.
–Jól van, Malacka. Mi az a Találós Kérdés?
– Ez: mi az, ami ugat és tolla van?
– Ugat és tolla van? Hát... nem tudom.
– Madárkutya.
– Hmmm.
– Valami baj van? – kérdezte Malacka.
– No jó, Malacka, én is felteszek neked egy Találós Kérdést. Mi a különbség egy iratrendező szekrény és egy kenguru között?
– Nem tudom.
– Nem tudod? Nem tudod, mi a különbség egy iratrendező szekrény és egy kenguru között?
– Nem – mondta Malacka.
– Nos, akkor ezentúl nem engedem, hogy rendezd az irataimat.
Mély csönd.
– Nem értem – mondta Micimackó.

Az általános emberi tulajdonság mellett, amely félremagyarázza azt a bizonyos Mi Van Ott-ot – amint ezt a némelykor kissé-túl-emberi Micimackó esetében látjuk, no meg épp az imént Malackánál a hóban – meg kell említenünk egy sereg ember hajlamát, akik semmit sem méltatnak figyelemre, csak a szokatlant, amint ezt “Az Ökör és a Patkány” című kínai mese illusztrálja:

Sok-sok évvel ezelőtt Buddha maga elé hívott tizenkét állatot, és azt mondta nekik, hogy róluk fogja elnevezni a kínai állatöv jegyeit. A dolog nagyon tetszett az állatoknak. Ám amikor felmerült a sorrend kérdése, megkezdődött a baj.

– Én lehetnék az első – mondta a patkány – az eszem miatt.

– Nem, én lehetek az első – mondta az ökör – a méretem miatt.

A két állat hosszan elvitatkozott azon, mi a fontosabb, az okosság vagy a nagyság. A patkány egy idő múlva elhallgatott. – Rendben van – mondta végül. – Beismerem, hogy a méret a fontosabb. – Jó – mondta az ökör. – Akkor ezt eldöntöttük. – Lassan a testtel – mondta a patkány. – Az én méretem sokkal hatásosabb a tiédnél. – Micsoda? – horkant fel sértődötten az ökör. – Hogyan lehetnél te, egyszerű rágcsáló, bárkire hatással a méreteddel? – Menjünk ki az emberek elé – felelte a patkány –, és hagyjuk, hogy a többség véleménye döntsön. – Nevetséges! – kiabált az ökör. – Ugyan minek vesztegessük az időnket a te ostobaságaidra? Mindenki láthatja, hogy...

– Ugyan, ugyan! – mondta Buddha. – Ne vitatkozzatok már annyit ezen. Hát persze, hogy kisebb nálad a patkány. De miért ne döntene ebben az emberek többsége? Az lesz a győztes, aki nagyobb hatást tesz rájuk a méretével. – Az ökör, aki biztosra vette győzelmét, beleegyezett.

– Buddha uram – mondta a patkány. – Ha az ökör is beleegyezik, kérnék tőled egy kegyet, mielőtt megmutatkoznánk. Ha csakugyan olyan kicsi vagyok, ahogyan azt az ökör állítja, szeretném csökkenteni elkerülhetetlenül kínos helyzetemet. Ezért hát arra kérlek, hogy átmenetileg kétszerezd meg a méretemet.

Buddha megkérdezte az ökröt, van-e valami kifogása ez ellen. – Ugyan már – mondta az ökör. – Elvégre mit számít az? Még úgy is százszor nagyobb leszek nála!

Az ökör és a patkány, aki most kétszer akkora volt, mint rendesen, elindult és sétálni kezdett a tömegben. Amerre csak mentek, így kiáltottak fel az ámuló emberek: – Nézzétek ezt a hatalmas patkányt! – Az ökröt észre sem vették. Semmi szokatlan sem volt rajta.

Így történt hát, hogy a patkány hatalmas termetével lenyűgözte az embereket, és azért lett ő az első a kínai állatöv jegyei között.

– Most jut eszembe, Malacka, elgondolkodtam egy kicsit a házad feliratán...
– A TILOSAZ Á-ra gondolsz?
– Igen. Azt mondtad, ugye, hogy így hívták a nagypapádat.
– Igen – TILOSAZ ÁTJÁRÁS.
– No, azt hiszem, elég nagy disznó lehetett a nagypapád, mivel olyan magasra fel tudta tenni a feliratot.
– Izé... Szóval... Nem egyedül rakta fel. Egy barátja tette fel neki.
– Egy barátja?
– Igen, egy másféle állat. Egy magasféle állat.
– Úgy érted, akkora mint egy zsiráf?
– Igen, igen – egy zsiráf. Az volt az. 
– Mulatságos barátság lehetett, egy disznó és egy zsiráf. Nem is tudtam, hogy zsiráfok is vannak errefelé.
– Nem szoktak lenni – mondta Malacka. – Általában. De ez a zsiráf egy Csereprogrammal került ide.
– Ó! És mit küldtünk érte cserébe?
– Izé... egy láda menyétet.
– Nem hangzik valami jó cserének.
– De ez egy nagy láda volt.

Hát igen... Ha már szó esett az Ábrándokról, térjünk csak vissza hozzá. Azt hiszem, néhány dologról többet kell még beszélnünk.
Habár Illúzió a világ minden táján létezik, az Ipari Nyugatnak mintha még nagyobb rész jutott volna belőle. És a Nyugat Illúziója – amelyet mára már természetesen Keletre is exportálnak – megérdemli, hogy különös figyelmet fordítsunk rá. Az élet fintora, hogy míg a “realista”, “tudományos” Nyugat ipari társadalma gúnyosan megmosolyogja a világ természeti népeinek ártatlan mítoszait és hiedelmeit – amelyek jó része végül is tényeken alapszik – addig ugyanez a Nyugat egyre több olyan veszedelmes, irracionális hiedelmet és szokást talál ki, amelyek lerombolják a földet. És a Nyugat Illúziói közül valószínűleg az a babonás elképzelés a legpusztítóbb, amely szerint a Technika majd megoldja összes nehézségünket.
Ez a Technika Imádat Nyugat-Európában kezdődött úgy 1500 táján a Felfedezésekkel és a Fejlesztésekkel, ez vezetett az Elüzletiesedés növekedéséhez, ami aztán végül az 1700-as Ipari Forradalomhoz vezetett. Az Éhes Gépek gyors szaporodása, és az őket etető természetes erőforrások önpusztító kiaknázása hamarosan átformálta a vidéki mezőgazdasági társadalmat – “Jó reggelt, Mrs. Aszottkóró! Ej, de szép tehene van!” – városi és gyári társadalommá (“Remélem, hogy – lihegés, zihálás – nem fogy el a – köhögés – szén a nap végéig”), majd nagyvárosi, nagyipari társadalommá: “Igaza van, Felügyelő – ezek mindent ellopnak, ami nincs a padlóhoz szögezve!". A viktoriánus korszakban az Ipari Fanatizmust hatalmassá növelték azok a hatalom-és-vélemény gyártók, akik azt hitték, hogy a tudomány mindenre képes, és minden ezzel ellentétes vélemény eretnekség.
De már jóval ez előtt némely hasonló földfosztogatót és lehetetlent nem ismerőt exportáltak Európából Amerikába. Velük együtt megérkezett az az abszurd és alaptalan hiedelem is, hogy a boldogság pénzért megvásárolható. Az lett volna a meglepő, ha ez a hiedelem nem érkezik el e partokra, hiszen vegyük figyelembe, hogy az első bevándorlók jó része az angliai adósok börtönéből, prémvadászokból, leendő dohány- és gyapotbárókból és puritán üzletemberekből került ki. Ezek az emberek arra törekedtek, hogy megismerjék a természetet, de csak annyira, hogy kizsákmányolhassák. Ennél többre már nem is voltak kíváncsiak – ha ugyan ennyit megtanultak. A Puritánok úgyszólván semmit sem tudtak arról, hogyan lehet Észak-Amerika erdőségeiben, mezein és a hegységek között élni, és arról sem, hogyan lehet boldogulni népével, amely viszont jól tudta azt. Ahogyan a régi mondás tartja: “Először térdre vetették magukat, azután pedig az indiánokra”. Azután a tájra. Luther Álló Medve, az Oglala Sziúk főnöke így írja le ezt a helyzetet:

Mi sohasem gondoltuk a nagy nyílt síkságokról, a szépséges dimbes-dombos tájról, a kanyargó patakokról és kusza növényzetről, hogy “vad” helyek. Csak a fehér ember számára volt “vadon” a természet, csak neki jelentett “vadállatokkal” és “vademberekkel” teli vidéket. Számunkra mindez szelíd volt. Gyönyörű volt a föld és a Nagy Titokzatosság áldása vett körül bennünket. Számunkra mindez nem volt “vad”. Ameddig meg nem érkezett keletről a szőrös ember, aki brutális dühében igazságtalanságokkal halmozott el minket és szeretett családjainkat. Amikor az erdő összes állata menekülni kezdett a közelségüktől, akkor már számunkra is “Vadnyugattá” kezdett válni ez a hely.

Manapság, hála félresiklott kultúránknak, olyan valamiben élünk, amit általában Materialista Társadalomnak mondanak. Ám ez téves meghatározás. A mi társadalmunk a valóságban az Absztrakt Értékek társadalma – amelyben a dolgokat nem azért becsülik meg, amik, hanem azért, amit képviselnek. Ha a nyugati ipari társadalom megbecsülné a Materiális Világot, akkor nem lennének ócskavastelepek, kiirtott erdők, nem lennének hitvány bóvlik és vacak gyári termékek, nem lennének mérgezett vízforrások, nem lennének elhízott emberek, benzint zabáló autók, nem lennének rémségek és szemet bántó látványosságok, amelyek percenként kísértenek bennünket. Ha társadalmunk materiális lenne, akkor szeretnénk a fizikai világot – és ismernénk ezen belül a saját határainkat.
A valóságban a nyugati ipari társadalom még csak észre sem veszi a Materiális Világot. Hamar kiszuperálta, és otthagyta rozsdásodni az esőben. A materiális világ Itt és Most van, az ipari társadalom meg nem értékeli, és rá se hederít az Itt és Mostra. Az Amottra és a Későbbre vágyakozik, az után száguld. Ebből kifolyólag gyakran észre sem veszi azt, ami épp az orra előtt van, és azt, ami ebből következik. Elfelejti, hol van, és nem tudja, merre megy.

– Tejfelezőt? – kapta el a szót Micimackó mohón. – Amennyire emlékszem, még soha nem vettem részt tejfelezésben.

– “Felfedezőt” mondtam, ostoba kis medvém. F-et mondtam, nem T-t.

– Aha! – bólintott Mackó. – Értem. – De nem mondott igent.

– Felfedezzük az Északi-sarkot.

– Nagyszerű! – vigyorgott Mackó. – Régi tervem! Izé mi az, hogy Északi-sark? 

– Északi-sark? Na hallod, azt se tudod? Hát az a dolog, amit fel szoktak fedezni – tette hozzá Róbert Gida gyorsan és könnyedén, maga se lévén egész biztos a dolgában.

Talán egy futó pillantás a közelmúlt történelmére segít megmagyarázni, hogy miért olyan szegényesek nyugati ipari társadalmunk feljegyzései, amikor megfigyelik, Mi van Ott. Minálunk a Választás idején mutatkozik meg a legcsüggesztőbb módon ez a figyelmetlenség. Közel harminc éve annak, hogy az a nemzet, amely valaha a Szabad Világ Fénye volt, az ország legmagasabb tisztségére a Bohócok Rémképének utódát választotta meg, aki egyre mélyebbre és mélyebbre vezetett bennünket a sötétségbe. A tömény kapzsiságot és a korrupciót bátorította, sok milliárd dollár adósságot csinált, amit majd a jövő nemzedékének kell megfizetnie, elkocsonyásította a gazdasági életet, nem tette meg a szükséges lépéseket ahhoz, hogy megmentse azt, ami még megmaradt a természet világából (“Ehhez még több tanulmányra van szükség”), és felrobbantással fenyegette a bolygót, mert valahol néhány ország nem azt csinálta, amit úgy vélt, hogy csinálnia kellett volna, és nem elég gyorsan – és egész idő alatt megjegyzéseket tett azoknak az intelligenciaszintjére, akik azt mondják, hogy “Ha megnéztél egy fenyőfát, láttad az egész fenyőerdőt”.
És ha már szóba kerültek a fák, ha a szavazók többsége nem valamiféle fantáziavilágban él, miért beszélnek a Környezet védelméről, miközben sokkal többen szavaznak ellene, mint valaha? És ez a tendencia egyre nő. A legújabb szavazás alkalmával például egyik egykor-csaknem-környezetvédelmi államunkban többségi szavazattal hozzájárultak a hírhedten legveszedelmesebb és legfeleslegesebb nukleáris erőmű felépítéséhez, és ahhoz, hogy az életet veszélyeztető előírások örökös megszegése ellenére is folyamatosan működjön. Elutasították a méréseket, amelyek segítségével csökkenthették volna a csomagterv hibáit. És leszavaztak egy becsületes, tisztességes, környezetet támogató politikai jelöltet, hogy azután újraválasszák azt a politikust, aki éveken át aktívan lehetetlenné tette, hogy megőrizzék azt a keveset, ami még megmaradt az állam kivágatlan erdeiből, aki támogatta a faipar politikáját, s így kiárusították a közterületeket, tengerentúlra küldték a hasábfát, hogy feldolgozzák (miközben a közelben bezártak a helybeli fűrészmalmok), és aki minden évben rányomta a pecsétet azokra a kiegészítő törvényjavaslatokra, amelyek megtiltották a polgároknak, hogy ellenszegüljenek ennek a hivatalos politikának. Ennyit a Föld Bolygóról.
Mintha ezt mondogatnák a szavazók szerte az országban: a természet világával minden a legnagyobb rendben van, feltéve persze, hogy megóvása nem akadályozza a pénzkeresést. A védelemért fizessen Valaki Más. De tekintettel arra, hogy az amerikai filantrópok kevesebb, mint egy százaléka adja át magát a természetvédelemnek, úgy tűnik, hogy ez a Valaki Más csupán egy újabb fantáziaszülemény.

– Elmegyünk mindannyian egy nagy tejfelező útra Róbert Gidával.

– És ha már elmegyünk, mi lesz? Mi az a tejfelezés?

– Valami csizmadolog, úgy sejtem.

– Aha.

– Igen. És valami sarkot fogunk felfedezni. Nem tudom mifélét, és minek akarjuk felfedezni...

Sajnos lehetőségeink a túlélésre és a boldogulásra itt Nyugaton egy Füles-féle vallásváltozat örökségétől függenek, amely sátáni helyként tartja számon a világot, amiről a bölcs tudomást sem vesz, valamint egy Füles-féle tudománytól függenek, amely miközben mindenen gúnyosan mosolyog és mechanikusan szemléli a Földet – apránként alattomosan kiszedi a titkait, hogy manipulálja vele a természetet. Vajon kihúz bennünket ezen Utak bármelyike a pácból, amelyben nyakig ülünk? Vagy legalább hozzásegít ahhoz, hogy feltárjuk az okokat?
A Füles-vallás szerint a Földet nem érdemes megmenteni, következésképpen ha eljő a vég, a hívőket azon nyomban áttelepítik a mennybe. Semmi gond. De jó is lenne látni őket, amint ott magyarázkodnak a Kapuban Szent Péternek, aki arról érdeklődik, vajh mit csináltak a világgal, amit az Úr rájuk bízott. Ez bizony egy ici-picit kínos lenne.
A Füles-tudomány másrészt kitart amellett, hogy a Technika fog megmenteni bennünket a pusztulástól – beleértve azt a nem jelentéktelen pusztulást, amelyet a Technika okozott. Amikor ilyeneket mondanak nekünk, akkor óhatatlanul eszünkbe jut, vajon nem próbál-e a Füles-tudomány valamilyen vallássá fejlődni. Nem, nem is vallássá – inkább valami bűvös mágiává.
“Abrakadabra, döglött kígyó farka” – Nagy Bádogisten, ments meg minket a hexaklórbenzoltól, az etiléndibromidtól, a toxaizéktől, klórmicsodáktól, paraakármiktől és mindentől, amit adtál nekünk és amit rosszra fordítottunk.” Nos, Abrakadabra mindenkinek – és jó szerencsét.

– Malacka – kiáltotta izgatottan már a küszöbről –, elmegyünk mindannyian tejfelezni, és elemózsiát is viszünk! Keresünk valamit.

– Mit? – mondta Malacka aggodalmasan.

– Valamit.

– De nem valami Szenvedélyeset?

– Ilyesmit nem emlegetett Róbert Gida. Azt mondta, nincs benne T, hanem F van benne.

– Az baj – mondta Malacka elkomolyodva. – Az “fogat” jelent, nagy, éles fogakat.

Ijedős fantáziát örököltünk, amely azt hiteti el velünk, hogy meg kell védeni magunkat a természettől. Jobban Túlélni a Nehézipart satöbbi. A valóságban, ahogyan mára már mindenkinek be kellene látnia, inkább a természetnek van szüksége arra, hogy megvédjük önmagunktól. A természet bölcsességét meg kell hogy ismerjük, tisztelnünk kell és megértenünk, és nem csupán illúzióink torzító lencséjén keresztül szemlélnünk. Ahogyan ezt Sir Arthur Conan Doyle vetette fel Sherlock Holmes alakján keresztül: “Ha az ember a természetet értelmezi, gondolatainak oly szélesnek kell lenniük, mint maga a természet”. És a másik mondása: “Ha valaki a természet fölé próbál emelkedni, akkor ő a felelős azért, ha alázuhan”. Csuang-ce szavai ugyanerről időszerűen csengenek:

Amikor a vezetők a tudást hajszolják, de nem követik az Utat, követőik összezavarodnak. Hogyan tudnám megmondani, így van-e ez?

Sok tudást halmoztak fel az íjfeszítésben, a puskalövésben, a nyíllövészetben és a parittyavetésben, de megzavarják és megsebesítik velük a levegő madarait. Sok tudást használnak fel arra, hogy horgokat és hálókat vessenek, és egyéb szerkezeteket találjanak ki, de megzavarják és megsebesítik a vizek halait. Sokféle tudást alkalmaznak arra, hogy csapdákat, horgokat és kelepcéket eszeljenek ki és rakjanak le, ám ezekkel megzavarják és megsebesítik a föld teremtményeit.

Amint a tudás egyre gazdagabbá, sokoldalúbbá és agyafúrtabbá válik, egyre jobban zavarja és bántja az embereket. Akkor minden erejükkel küzdenek, hogy megnevezzék mindazt, amit még nem tudnak, de nem próbálják meg okosan kihasználni azt, amit már tudnak. Elítélik mások értetlenségét, de nem ítélik el a sajátjukat. Ebből még több zavar támad.

Ha a nap és a hold elveszíti fényét, ha a hegyek és a folyók megtagadják életerejüket és a négy évszak véget ér, sem rovar, sem növény nem őrzi meg eredeti természetét. Ugyanez a helyzet áll elő az embernél, ha a tudásvágy rögeszméjévé válik. Akkor a becsületesség és egyszerűség elkerüli a figyelmüket, és a nyugtalanságot tömjénezik. Elfeledkezik a nyugodt, könnyed cselekvésről, és csak a hangos veszekedést hallja meg. Ilyen a tudásvágy természete. Lármája káoszba veti a világot.

Hozzá tehetjük még Csuang-ce néhány szavát:

Az emberek tisztelik mindazt a hazugságot, amely tudásuk szféráján belül van, de sejtelmük sincs arról, mennyire rá vannak utalva arra a hazugságra, ami azon túl van.

Hogy az utolsó állítás élő igazságát illusztráljuk, elhatároztuk, hogy rövid történelmi áttekintést adunk arról, amit Népszerű Sugárzásnak neveztünk el.
Az 1930-as években, amikor az emberek meghaltak a rádiummal ízesített Egészség Toniktól, az amerikai kormány meghatározta az első megengedett legnagyobb sugárzási szintet. Csak a biztonság kedvéért, értik, ugye. 
1940-ben a hirosimai bomba áldozatainak tanulmányozása után ezt a szintet a felére csökkentették. Csak a biztonság okáért, értik, ugye.
1950-ben, hogy csillapítsák a nyugtalanságot, amelyet az atombomba-kipróbálásából származó radioaktív csapadék keltett, és amely úgy látszik, sok embert kellemetlenül érintett, a maximális eltűrhető szintet számottevően lecsökkentették. Csak a megelőzés miatt.
Ugyanebben az időben viszont közszolgálati társaságok reklámjai lelkesen dicsőítették a legújabb típusú, elbájoló, hőfejlesztő “tiszta, biztonságos” atomenergiát. Plakátokon csalogatták a vevőket, ahol felszólították őket: “Vidd el családodat az Atomerőmű Parkba!” Röntgensugárral működő masinákkal szerelték fel a cipőüzleteket, és ezekkel vizsgálták meg a gyerekek lábát. És besugárzással kezelték az emberek állítólag megnagyobbodott de voltaképpen normális csecsemőmirigyét. Mint ahogy előttük is megannyi sugárfertőzött embernél, közülük is soknál kifejlődött a rák, amelybe belehaltak.
1960-ban egyre több és több ember kezdett arra gyanakodni, hogy elhallgatták előlük a Teljes Igazságot. És akkor...
1970-ben a kutatók jelentették, hogy az amerikaiak kilencszer nagyobb sugárveszélynek vannak kitéve az orvosi kezelések alkalmával, mint amennyi az atmoszféra radioaktív csapadékában van. Ezt akkoriban bizonyos nevadai lakosokon és katonai személyiségeken tanulmányozták behatóan, akik szembe kerültek ennek minden problémájával. 1979-ben a Three Mile-szigeten tönkrement az atomerőmű berendezése, és sugárfertőzés érte az egész környéket.
1980-ban új adatok kerültek elő Hirosima áldozatairól és utódairól, és ezek az adatok kimutatták, hogy a sugárzástól tizenötször akkora a rák kockázata, mint amekkorának azt a szakértők előzőleg hitték. Az atomberendezések kisugárzása összekapcsolódik a pajzsmirigy károsodásával, a koraszülésekkel és egyéb egészségügyi problémákkal. És az évtized vége előtt, úgy, ahogyan annakelőtte a Three Mile-szigeten történt, a csernobili atomerőművel is megtörtént ugyanaz, amiről a terület szakértői azt zengték, hogy ezer év alatt sem következhet be. Más atomerőművekről is kiszivárogtak itt-ott olyan jelentések a sajtó felé, hogy félig-meddig katasztrofális a helyzetük... Így tehát újból le kellett szállítani a “biztonságos sugárzásnak kitett” szintet. Más választás nem lévén.
És a hatalom minden egyes lépésnél végig arról biztosította a mélyen tisztelt publikumot, hogy az Új Megoldások és az Új Mennyiségek tökéletesen biztonságosak. És minden egyes alkalommal tévedtek.
Manapság a közönséget rabul ejtik a számítógépek, szövegszerkesztők és hasonlók, amelyeknek katódsugarú elektroncsövei röntgensugarat bocsátanak ki, áramköreik és kijelző termináljaik pedig erős elektromágneses teret produkálnak. Tökéletesen biztonságosak, biztosítanak efelől a szaktekintélyek. És ha történetesen netán bármi baj lenne belőle, később minden bizonnyal értesítenek bennünket a dologról.
A legutolsó Népszerű Sugárzó szerkezet a Mikrohullámú Sütő, amely magas frekvenciájú elektromágneses sugárzással bombázza az eledelünket, és addig ingerli, amíg fel nem forrósodik. Ez a Természeti Perverzió tökéletesen biztonságos, mondogatják a szakértők – ha nem lenne az, akkor a Csodálatos Szerkentyű nem lehetne a piacon. Talán most az egyszer igazuk van a szakértőknek, legalább most az egyszer. De az is lehet, hogy nincsen.

Ebéd után Róbert Gida odasúgott Nyuszinak, és Nyuszi azt felelte, hogyne, hogyne, hogyne, természetesen, és egy kicsit félrevonultak a folyópartra.

– Nem akarom, hogy a többiek hallják – mondta Róbert Gida.

– Természetesen – mondta Nyuszi jelentős pillantással.

– Nézd csak, Nyuszi... azt akarom kérdezni tőled, nem tudod véletlenül, hogy fest közelről egy olyan izé... Északi-sark... és egyáltalán... mi fán terem az ilyesmi.

Nyuszi a pofaszakállát cibálta. – Északi-sark? Vagyis... úgy érted, hogy azt kérdezed tőlem...

– Tudtam, de elfelejtettem – vallotta be Róbert Gida nyíltan és elfogulatlanul. 

– Én is tudtam, bizony isten – mondta Nyuszi –, furcsa véletlen, én is elfelejtettem. Úgy látszik, ugyanattól felejtettem el, mint te: attól, hogy tudtam.

– Gyanítom, hogy be van szúrva a földbe.

– Az valószínű. Ha egyszer olyan sark, ami egyáltalán be van szúrva, akkor csakis a földbe lehet beszúrva, mert az a legkönnyebb. Hová szúrták volna különben?

– Én is így gondolom.

– Az ám: de hol szúrták le?

– Azt majd kikutatjuk. Hiszen éppen arról van szó: fel kell fedezni, hová szúrták.

– Nézz csak ki az ablakon, Malacka – mi az ott?
– Az Elefánt! – kiáltott fel Malacka, és rémülten felugrott.
– Ó – de hisz ez a szemetes! Jött, hogy elvigye az újra feldolgozható hulladékot. Ugye nem gondoltad komolyan, hogy ez egy Elefánt?
– Nem (ziha, ziha). Igazából (ziha) nem.
– Ide figyelj, Malacka! Mi lett volna, ha csakugyan Elefánt lett volna? Mit csinált volna veled?
– Azt nem tudom – nyüszögte Malacka. – De valamit biztosan kitalált volna.
– De hisz voltaképpen azt sem tudod, hogy mi az az Elefánt, igaz?
– Nem... egész pontosan nem.
– Még azt sem tudod, létezik-e egyáltalán Elefánt.
– Hát létezik?
– A világnak ezen a részén nem létezik – és nem ólálkodik az ablak alatt.
– Biztos?
– Egész biztos. Nem tekereg errefelé több Elefánt, mint amennyi zsiráf, tudod, az, aki felrakja a névtábládat.
– Ó! – mondta Malacka. – Értem.

Hol is tartunk? Ja, igen, a veszélyes illúzióknál. Joseph Chilton Pearce elbűvölő, taoista-jellegű írásában, a Bűvös Gyermek-ben így ír társadalmunk nyomasztó helyzetéről:

Hogyan hihetünk abban, hogy előre meg tudjuk határozni és irányítani tudjuk a világmindenség természeti erőit? Mindezt intellektuális manipulációkkal és eszközökkel? Teljesen elfogadjuk ezt a véleményt, mert hiszen mindig azt erősítik bennünk, hogy feltétel nélkül higgyük el: csupán a meglévő intelligenciánk felhasználásával vagyunk képesek túlélni a természetet. A Nyugat logikája, sőt talán a legtöbb kultúra logikája vallásos merevséggel utasítja el az értelem és az információ forrása (a föld) között fennálló kölcsönhatást. A kölcsönhatás az élő földdel úgy értendő, hogy a föld gyengéden hat vissza reánk. És az összes klasszikus nyugati tudomány egyik legfőbb szabálya az, hogy az értelemnek semmi más kapcsolata nincs a világgal, minthogy az érzékszerveken keresztül tájékozódjék e világról, valamint, hogy intelligensen reagáljon ezekre az információkra. Ez a hiedelem automatikusan megfoszt bennünket személyes erőnktől. Mivel személyes erőnk nincsen, egyetlen erőforrásra szorítkozhatunk: az eszközök használatára. És így folyamatosan a tudományok tömegét fejlesztettük ki az eszközök létrehozására, alkalmazására, fejlesztésére és karbantartására. Igazi érték-próbakövünkké a tudomány vált, amely még több eszköz előállítását kínálja, s ezáltal a természet leigázásának lehetőségét ígéri, így némi biztonsághoz juthatunk. Lehetséges erőnket az eszközmennyiség növelésében látjuk. (Kiemelés tőlünk) A gyermeknevelési és oktatási tervek is arra irányulnak, hogy a mind jobb eszközök feltalálására, gyártására, vásárlására és kezelésére serkentse a gyerekeket.

Tudásunk tömege és eszközeink fejlesztése soha nem nyújtott, nem nyújt és csaknem bizonyos, hogy nem is fog nyújtani sem fizikai biztonságot, sem jólétet. Minél hatalmasabb és félelmetesebb eszközöket hozunk létre, annál több lesz bennünk a szorongás, a rosszindulat, a félelem, a harag és az agresszivitás. De a szorongásunk és az eszközgyártásunk egymásra hatása szinte felfoghatatlan számunkra, hiszen a tudásunk, információink maguk is abból a tudományhalmazból erednek. Értelmünket úgy nevelték, hogy elhiggyük: minden olyan tökéletlenségből, amely a cselekedeteinkből ered, mint például az egyéni gyötrelem, a szerencsétlenség és a félelem, egyszerűen az következik, hogy nagy szükség van tudásunk tökéletesítésére és/vagy az eszközgyártás-elosztás és felhasználás tökéletesítésére. Még ha tudásunk elrabolja is az életünket, és ha nyugtalanságot és boldogtalanságot is teremt, még így is arra bír bennünket, hogy vallásos hittel higgyük azt, hogy az ment meg bennünket attól a szerencsétlenségtől, amelyet éppen a tudásunk okoz.

Más szavakkal, a modern ember nehézségeit, veszélyes hiedelmeit, egyedülléttől való félelmét, lelki ürességét és egyéni gyengeségét a természetről alkotott illúziója és a természet világától való elszakadása okozza. Nos, a taoisták megmondták nekünk, hogy be fog következni efféle összevisszaság. És azt is megmondták, hogy mit kell tennünk ellene. Most pedig itt az ideje, hogy megnézzük, mi is az.

Ahogyan a Dolgok Vannak

A múlt szeptember 10-én a Via Salarián sétálgattam, és befordultam Utópia Köztársaságba, ebbe a békés országba, amely nyolcvan évre keletre fekszik a Fara Sabinától. Láttam, milyen vidámak a lakói, és kérdezősködni kezdtem, vajon mi is az oka ennek a nagy elégedettségnek. Azt válaszolták, hogy ezt a törvényeiknek köszönhetik és annak a tanításnak, amelyben a legelső iskolai naptól kezdve részük van....

A kisgyerekeket egy játék segítségével tanítják meg a részletek megfigyelésére, amihez olyan apró tárgyak tartoznak, mint például három szem árpa, egy pici pénzérme, egy kék gomb... Ezeket a tanító eldugja a kezében, azután egy pillanatra kinyitja a tenyerét, a gyerekek gyorsan belekukkantanak, és meg kell mondaniuk, mit láttak. A nagyobb gyerekeknek fokozatosan bonyolultabb dolgokat kell megoldaniuk, amíg a végén mindnyájan meg nem tanulják, hogyan készül a sapkájuk és a cipőjük. Arról is felvilágosítottak, hogy mivel ezek az emberek megtanulják, mi a szavak értelme, eredményesen tudják meghatározni gazdasági feltételeiket. Ennek eredményeképpen országukban teljesen megszűnt a szélhámosság, a bűnözés, az értékpiac, és a pénz világában senki sem engedi többé, hogy bolondot csináljanak belőle.

Ezek a nagyon is taoista szavak Ezra Pound Arany és Munka című művéből valók. Ám a benne leírt elvek – a Realitásérzékről – ennél jóval régebbiek. Mielőtt még ismertetnénk néhány hivatalos taoista író ehhez a témához kapcsolódó feljegyzéseit, szeretnénk kedvenc, nem-hivatalos taoista szerzőnktől, Henry David Thoreau-tól idézni:

Az ámítás és a megtévesztés az igaznak járó megbecsülésnek örvend, amíg a valóságot mesének tartják. Ha az emberek állhatatosan csak a valóságra figyelnének és nem engednék magukat becsapni, akkor az élet ahhoz képest, amilyennek ismerjük, olyan lenne, mint az Ezeregyéjszaka valamelyik tündérmeséje... Az emberek behunyják a szemüket és szenderegnek, és elismerik, hogy így becsapták magukat, majd mindennapi tetteik és viselkedésük továbbra is teljes egészében illuzórikus alapokra épül. A gyermekek, akiknek játék az élet, sokkal jobban látják az élet valódi törvényeit és viszonylatait a felnőtteknél, akiknek nem sikerül azt méltóképpen élni, de akik azt gondolják magukról –, hogy bölcsebbek a tapasztalataik, vagy inkább a kudarcaik által... Az emberek úgy vélik, hogy az igazság oly messze van, mint a Naprendszer pereme, sőt elérhetetlenebbnek látják, mint a legtávolabbi csillagot, vagy az Ádám előtti és az utolsó ember utáni időket. Az örökkévalóságban csakugyan van valami igaz és fenséges. De minden idő, hely és alkalom most és itt van. Isten maga is a jelen pillanatban uralkodik, és nem lesz istenibb az idők elmúltával. És ahhoz, hogy egyáltalán felfogjuk, mi a magasztos és a nemes, nem tesz többet, mint hogy szakadatlanul gyógyszerként csepegteti belénk a bennünket körülvevő valóságot.

A kínai filozófia “Száz Iskolájából” mindössze kettő maradt fenn: a konfucianizmus és a taoizmus. Túlélték az évezredeket, mert bebizonyították magukról, hogy ők a Leghasználhatóbbak. A kínaiak nagyon gyakorlatias emberek – nem tisztelik azt, ami jól hangzik, de nem működik. Általában Keleten, de Kínában legkivált a filozófiát csak abban az esetben tartják értékesnek, ha alkalmazható a mindennapi életre.
A nyugati filozófiának igen kevés kapcsolata van a mindennapi élettel, és (legalábbis ezt tartják róla) viszonylag egocentrikus és nem célravezető. Jó sok Érvvel és Teóriával bír, és jobbára intellektuális területeken ugrándozik előre-hátra – kellemes, mellékes időtöltésként. Bagoly-félék és Nyuszi-félék olykor esetleg Füles-félék képviselik, és értük is van, ám a Malacka-félék és Micimackó-félék nem támogatják. A nyugati filozófia a pipafüstöt eregető, tweed-öltönyös egyetemi professzorok tudományos területévé vált (akik lehet, hogy tanítják, de nem feltétlenül csinálják), és hiperagytekervényű tanítványaiké, akiknek minden intelligenciájuk ellenére igen nehezükre esik kimosni a ruhájukat vagy lenyírni a füvet.
A tipikus Nyugati Agy ezt kérdi: ugyan kinek van szüksége keleti filozófiára? –, és ferde szemmel néz mindenre. A keleti filozófiával két gondjuk is van. Először is az, hogy keleti – egzotikus és misztikus, érdekes, de haszontalan. Másodszor pedig maga a Filozófiája. Van valami haszna ebből bárkinek is?
Ez a szűkagyú magatartás nem akarja tudomásul venni azt a tényt, hogy minden, amit a gyakorlatias Nyugat kitalált, Keletről származik, és ennek is a zöme Kínából. És, tehetnénk hozzá, jó nagy része a taoizmustól származik – Kína első tudósaitól, feltalálóitól, orvosaitól, művészeitől és a természet világát megfigyelőitől.
Itt Nyugaton azt mondták nekünk az iskolában, hogy Johann Gutenberg találta fel a könyvnyomtatást, William Harvey fedezte fel a vérkeringést, és Sir Isaac Newton alkotta meg az első mozgástörvényt. A valóságban pedig Kínában mindezeket már jóval azelőtt felfedezték és feltalálták, mielőtt ezek az urak megszülettek volna. Ráadásul a jóég-tudja-még-mennyi-mindenfélén kívül a kínaiaktól kapta a világ a mechanikus órát, a papírt (beleértve a tapétát, vécépapírt, papírzsebkendőt, papírpénzt és játékkártyát), a sokszín-nyomást, a porcelánt, a lakkot, a foszforeszkáló festéket, a laterna magicát (a mozi ősét), a rokkát, a taligát, az esernyőt, a modern ekét, a lószerszámot, a magvetőgépet és a forgó gabonarostát (épp úgy, mint a gabona sorban vetését), a horgászorsót, a modern iránytűt (és a valódi és mágneses észak közötti különbséget), a szeizmográfot, a dombortérképet és a térképhálózatot, a tizes számrendszert, a számológépet, a hermetikusan zárt kutatólaboratóriumot, a láncáttételt, a szíjhajtást, a láncszivattyút, a gőzmozdony elvét, a számlapos és mutatós szerkezeteket, az öntött vasat, az öntött vasból az acélgyártást, a függőhidat, a szegmensívű (nem-félkörívű) hidat, az emelt szintvonalú szállítócsatornát, a csatorna zsilipelést, az árbocot, a vitorlát, a kormánylapátot, a hajó vízhatlan rekeszét, a lapátkerekes hajót, a szárazföldi vitorlát, a sárkányt (ezen belül az akrobatikus sárkányt, a hadisárkányt, az üzenetvivő sárkányt, a zenélő sárkányt, a világító sárkányt...), a vitorlázó repülőgépet (amelyet csakúgy, mint az akrobatikus sárkányt, taoista beavatottak fejlesztettek ki és röptettek Kína hegységei között, hogy megismerjék és alkalmazzák a természet törvényeit), a hőlég-ballont, a helikopter-rotort, az ejtőernyőt (ezerötszáz évvel Leonardo da Vinci előtt), a dallamot játszó harangot, az “egyházi” (udvari és templomi) harangot, az egyenletes temperálású zenét (amelyért százharmincnyolc évvel később Johann Sebastian Bach vívta meg a harcot Nyugaton), a földgáz kitermelést, a butángáz-hengert (eredeti formájában gázzal töltött bambuszcső, egyik végén szeleppel, ezen főzték utazás közben a vándorok az ebédjüket), a napszemüveget, a vízhatlan öltözéket, a hegymászó felszerelést, a puskaport (az élet különös fintora, hogy egy taoista fedezte fel, miközben az életelixirt kutatta). Néhány udvarhölgy eszelte ki a gyufát, amelyet azután ezer évvel később áthoztak Európába. Más kínaiak rájöttek a hópehely struktúrájára – kétezer évvel a Nyugat előtt – és a napfoltok és napkitörések létezésére. A kínaiak fedezték fel a cukorbajt és a hiánybetegségeket, s úttörői voltak az endokrinológiának, az immunológiának, a pajzsmirigyhormon-terápiának és az anatómiának (amelyből más egyebek mellett rájöttek a dobhártya létezésére és alakjára jóval fizikai felfedezése előtt). Kifejlesztették a biológiai rovarirtás módszereit... Nos, ennyi talán elég is lesz mára. Ezek az emberek Észrevették a dolgokat.
Sajnos, van valami, amit a Nyugat nem importált a Keletről. Mégpedig azt a hagyományos kínai hitet, hogy a tudomány, az erkölcs és a spiritualitás csak együtt működhetnek. Hogy a tudomány az etika és a lelkiség figyelmen kívül hagyásával nem teljes tudomány, hanem az őrület egyik formája. Hát igen – úgy látszik, mindent nem lehet.
Visszatérve Micimackóhoz és barátaihoz, a tudományos megfigyelés és miegymás tekintetében a Micimackó Vízipóló elve teljesen a taoista felfedezésre emlékeztet bennünket, arra a játékra, amelyet a Micimackó Kuckója megjelenése óta az egész világon játszanak (de amit feltehetőleg már előtte is játszottak). Micimackó, ahogyan arra mindnyájan emlékeztek, fenyőtobozokat tanulmányozott, és mellesleg verset ötlött ki róluk... 

Leért a folyóhoz, de nem nézett se jobbra, se balra, beleakadt valamibe. A fenyőtoboz kirepült a kezéből, bele a folyóba.

– Ördög rúgjon meg! – mondta Micimackó, ahogy a toboz szép lassan úszott lefelé a folyóban. Visszament, másikat kell hozni, de olyat, akire kijön a rím. Á, inkább marad, és nézi a folyót. Úgyis olyan csöndes, nyugodt nap van ma. Lefeküdt, és úgy érezte, ő is lassan úszik a folyóval, és mintha a fenyőtoboz vele úszna.

“Hát ez is furcsa – gondolta Micimackó –, hogy lehet az? Hisz a másik oldalon ejtettem be, és tessék, ezen az oldalon bújik elő! Vajon mindig így csinálják ezek?” Már ment is vissza új fenyőtobozokért. Csakugyan fordítva jöttek vissza. Pedig sokáig próbálgatta. Egyszerre dobott be kettőt, és áthajolt a hídon, hogy nézze, melyik ér ki gyorsabban. Hát az egyik gyorsabban ért ki. De mert mind a kettő egyforma nagy volt, nem tudhatta, az volt-e az első, amelyiknek győztesnek kellett volna lenni. Most egy nagyot és egy kicsit dobott bele, hát a nagyobbik volt az első, de ez természetes, a kicsi volt az utolsó, az is természetes... Lám, kétszer nyert. Mire hazamehetett uzsonnázni, nyert már harminchatot, de elvesztett huszonnyolcat, ami annyit jelent... na persze, vonjatok csak le huszonnyolcat harminchatból! Akkor hogy állunk?

Így kezdődött ez a játék, a Micimackó-Vízipóló. Micimackó találta ki, gyakran játszották ő meg a barátai, lenn az erdőszélen. Igaz, hogy nem volt mindig elég fenyőtoboz kéznél, akkor botokkal játszottak. Ezekkel könnyebben is lehetett, mert jobban lehetett őket látni.

Ebben az egyszerű, Micimackós közjátékban megtalálhatjuk mindazt a tiszta tudományos elemet, amelyet a taoisták gyakorolnak: a véletlen eseményt, a megfigyelő és kíváncsi elmét, a következtetések levonását, ezek alkalmazását, a feladat pontosabb meghatározását és az új tennivalót, avagy a megoldás új útját. Nem rossz. Dehát végül is Micimackó már csak Ilyen medve.
Mint ahogyan már céloztunk rá, sokkal-sokkal nagyobb jelentősége van a Fontos Megfigyelésnek, mint a tudományos felfedezéseknek. Ez az alapja annak, hogy Bölcsen és Jól Éljünk. És véleményünk szerint e területen a Nyugat tanulhatna egy keveset a Kelettől. Például miféle Praktikus Bölcsességet vagyunk hajlamosak magunkba szívni az iskolában?

Háromszáz tehén legel a mezőn. Nyitva hagyták a legelő kapuját, amelyen percenként két tehén sétál ki. Hány tehén marad a legelőn másfél óra múlva? 

Azt mondták nekünk, hogy az efféle dolgoknak nagy hasznát vesszük majd, ha felnőttünk – segítenek, hogy a megtanultakat a mindennapi életre alkalmazzuk, és eszményien hozzájárulnak, hogy meg tudjuk különböztetni a valódit a hamistól. De térjünk csak vissza a háromszáz tehén matematikai feladványához: ha őriztél valaha csordát, akkor jól tudod, hogy a tehenek nem sétálgatnak ki percenként párosával a nyitott kapun. Vagy mindahányan egyszerre mennek át, vagy sehogyan sem. Vagy átcsámborognak, amikor úgy érzik, hogy kedvük szottyan rá. Minden valószínűség szerint tíz perccel a kapunyitás vagy kerítésfelengedés után már egyetlen tehén sem maradna a legelőn. De ha ezt megmondanád a tanítónak, akkor megkapnád a magadét, és nem lenne igazad. Ez a különbség Iskola és Élet között. (És ha az iskolában még nem hiszed el, hogy létezik ez a különbség, várj csak, amíg kijárod őket.)
Ha arra kérnének bennünket, hogy sűrítsük össze a taoista tanítás mindennapi életre vonatkozó lényegét annyira, hogy tovább már nem lehet egyszerűsíteni, ezt válaszolnánk: Megfigyelés, Következtetés, Alkalmazás. Figyeld meg azt, ami körülötted van – amennyire csak tudod, tedd félre mindazt, amit te vagy mások előzőleg tudtatok róla. Vagyis voltaképpen úgy nézd meg, mintha először látnád. Gondolatban bontsd le alapelemeire – “Lásd meg a bonyolultságban az egyszerűséget”, ahogyan Lao-ce mondja. Ahhoz, hogy megértsd amit látsz, éppen úgy használd ösztönös megérzésedet, mint logikádat (alapvető különbség a Teljességben Gondolkodó és a Csavarosagyú Technikus között). Keresd meg az egyik és a másik dolog között fennálló kapcsolatot – vedd észre a rendszert és összefüggéseit. Tanulmányozd a természet törvényeit, hogy megértsd a működését. Azután cselekedj összhangban e törvényekkel, a lehető legkevesebb energiát fordítsd arra, hogy még többet tanulj, és csak annyit teljesíts, amennyire szükséged van – és ne többet.
Ha egyszer sajátoddá válik a Megfigyelés, Következtetés, Alkalmazás módszere, úgy érezheted, hogy megnyílt előtted egy ösvény – avagy benned, esetleg mindkét helyen – amely a dolgok mélyebb megértéséhez vezet. Néha még azt is érezheted, mintha valamilyen Másik Dimenzióban lennél, mint Thoreau említi az Ezeregyéjszaka-példában. De valójában nem vagy ott. Csupán olyannak látod és tapasztalod a Dolgokat, Amilyenek, nem pedig olyannak, amilyennek másvalaki vagy másvalakik mondják. És a kettő között jelentős különbség lehet.
Bár bizonyos értelemben egy másik dimenzió képzete is helyénvaló. Ha az Utat követed, búcsút mondasz a Vagy-Vagy országának, és belépsz a Mindkettő földjére. Ahogyan Lao-ce írta a Tao Te King első fejezetében, sokan azért nem tudják követni az Utat, mert képtelenek azt meglátni, ugyanis lecövekeltek a Vagy-Vagyban.

Az út, mely szóba-fogható,
nem az öröktől-való;
a szó, mely rája-mondható,
nem az örök szó.
Ha neve nincs: ég s föld alapja;
ha neve van: minden dolgok anyja.
Ezért:
aki vágytalan,
a nagy titkot megfejtheti;
de ha vágya van,
csak a dolgokat szemlélheti.
E kettő mögött közös a forrás,
csupán nevük más.
Közösségük: csoda,
s egyik csodától a másik felé tárul
a nagy titok kapuja.

Más szavakkal kifejezve, a Tao egyszerre “kifinomult” és “cselekvő”. Mindazok, akik csak a lelki részét veszik figyelembe és elhanyagolják a formát, vagy azok, akik csak a formát veszik észre, de nem látják meg, mi van mögötte és benne, legjobb esetben is csak a felét ismerik. Nem ismerik az Utat és követni sem tudják a Lélekkel foglalkozók, akik tagadják az anyagi világot, de a Testtel foglalkozók sem, akik tagadják a lelket. De te tudod.

– Szédülök – mondta Malacka, aki a vállamon átkukkantva beleolvasott művembe.
– Igen, azt hiszem, egy kicsit elragadtattam magam, ugye?
– Nem lehetne valahogy máshogyan megmagyarázni?
– De, azt hiszem. Próbáljuk meg így...

A taoizmus nem afféle elutasítom-a-fizikai-világot-életmód, ahogyan azt egynémely tudós (sőt, néhány taoista is) képzeli. Még Lao-ce, a remeteéletű író is ezt mondja: “Tisztelj úgy mindent az ég alatt, mint a testedet”. Egy taoista számára a fizikai-világ-elutasítása-szemléletmód képtelen abszurditásnak tűnne, hiszen lehetetlen élni anélkül, hogy meghalunk. Egy taoista inkább ezt mondaná: figyeld meg gondosan a világban működő természeti törvényeket magad körül, és élj együtt velük. Ha ezeket követed, megtanulod a mérséklet, az egyszerűség, az együttérzés és megfontoltság erényét (nem a társadalmi szabályokat és előírásokat), azt a bölcsességet, hogy annak látod a dolgokat, amik (nem pedig pusztán “tényeket” csipegetni felőlük), és megtanulod, milyen boldogság harmóniában együttélni az Úttal (amivel mit sem tudsz kezdeni önelégült “lelki” megszállottsággal és fanatizmussal). Így könnyedén, spontán, erőlködés nélkül fogsz élni.

– Tessék, Malacka?
– Tudsz valami mesét?
– Igen, azt hiszem, tudok.
– Mesét? – nyitotta ki a szemét Micimackó.
– Úgy szeretnék valami mesét hallani – mondta Malacka.
– Én is – mondta Micimackó. – Félre a komolysággal.
– Félre a... Igen. Félre a komolysággal. Lássuk csak – épp most emlegettük a megfigyelést, spontaneitást, erőlködés nélküliséget... Szeretnétek hallani “Az Öreg Mester és a Ló” meséjét?
– Nem tudjuk, hogy szeretnénk-e, amíg nem hallottuk – mondta Micimackó.
– Igazad van. Így szól a mese...

Egy kínai falu szűk utcájában kikötöttek egy lovat az egyik bolt elé. A ló mindenkit megrúgott, aki el akart menni mellette. Hamarosan egész csődület támadt a falusiakból, akik a bolt köré gyűlve azon vitatkoztak, hogyan lehetne a legbiztonságosabban elmenni a veszélyes ló mellett. Valaki egyszercsak odaszaladt: “Jön az Öreg Mester!” – kiabálta. “Ő tudja majd, mi a teendő!”

A gyülekezet izgatottan leste az Öreg Mestert. Amikor a Mester észrevette a lovat, sarkon fordult, és egy másik utcán folytatta útját.

– Látjátok, az Öreg Mester a Wu Wei-vel, az Erőlködés Nélküli Cselekvéssel élt együtt. Ezt a valamit a taoisták szerint úgy tanulhatjuk meg, ha a vizet nézzük.
– A vizet? – kérdezte Malacka.
– Amikor kő kerül egy patak útjába, a patak nem erőlködik azon, hogy eltávolítsa a követ, és nem küzd ellene, nem is gondol rá. Szépen körbefolydogálja. És miközben ezt teszi, énekel. A víz erőlködés nélküli cselekvéssel válaszol a Mi Van Itt-re.
– Azt hiszem, nekem hiányzik valami – mondta Micimackó.
– Hol hiányzik?
– A mesében.
– Ja, persze. Az Öreg Mester tudta, hogy nem tud elmenni az utcán. Tudta, hogy másfelé kell mennie.
– De miért nem tudták ezt a többiek is?
– Á! Pontosan. Ők miért nem tudták?
– Én nem mentem volna végig azon az utcán – visította Malacka. – Így, hogy ott van egy ló. Vagy akár egy kecske. Vagy egy kutya. Vagy akármi.
– De a többiek miért nem...
– Kedves Micimackóm – mondta Bagoly, és átrepült az íróasztal felett. – Az efféle problémáknál az embernek muszáj megfontolnia a bennfoglaltatott Fizikai Sajátosságokat.
– Nem is tudtam, hogy volt benne ilyesmi – dörgölte a fülét Micimackó.
– Úgy is mondhatnánk – folytatta Bagoly bosszúsan –, a szóban forgó utca ilyetén tekintetben keskeny volt, a ló nagy – és ráadásul Harcias.
– És ráadásul még micsinált?
– Rúgott. Az Öreg Mester tudta, hogy Hiábavaló Továbbmennie... 
– Mi is tudjuk, Bagoly – vágtam közbe. – A lényeg az...

No, most már elég a meséből. Lássuk a következő elvet.

Ha megfigyeled a természet világát, észreveszed majd, hogy mindent sikeresen terveztek meg benne – beleértve néhány olyasmit is, amit némelyek “rossz”-nak ítélnek. Ha meg akarod tanulni a természet világának sikeres elveit, ne “jónak” vagy “rossznak” tekintsd a dolgokat, hanem olyannak, amilyenek. Ez nem jelenti azt, hogy hagyj fel az erénnyel, vagy a józan ésszel, vagy bármi ilyesmivel – ez egyszerűen annyit jelent, hogy... no, lássunk csak néhány példát, és akkor megtudjuk, mit is jelent.
Sok évszázaddal ezelőtt Si Ling-csi, a kínai császárnő véletlenül meghallotta, hogy az emberek arról panaszkodnak, hogy “férgek” vagy lepkelárvák pusztítják a palota eperfáinak leveleit. Kiment hát, hogy megnézze, mi is történik. Jól megnézte a lárvákat, és látta, hogy erős, csillámló szállal felsodorják gubóikat. Megfigyelte sodró mozgásukat, kieszelt egy módot, amellyel kivonta belőlük a rostot, és ruhaanyagot szőtt belőle. Megfigyelése és kísérletezése egy bűvös anyag felfedezéséhez vezetett, ami a világ legértékesebb természetes anyaga lett, amit selyem néven ismerünk.
Negyven évvel ezelőtt George deMestral svájci mérnök épp hazafelé tartott sétájából, és észrevette, hogy bogáncs kapaszkodik az öltönyébe. Sokakkal ellentétben, akik dühöngve sepregették volna magukról a kellemetlen kis növényt, deMestral az ujja közé csippentve eltávolította, és ezt kérdezte magától: “Hogyan tud odaragadni?” Közelebbről is szemügyre vette és azt látta, hogy apró horgokkal van borítva, amelyek beleágyazódnak a ruhaanyag szövedékébe. Azon töprengett, vajon hogyan lehetne kifejleszteni olyan kapcsot, amely a horog-és-tapadás elvén alapul, és amely természeténél fogva sokkal rugalmasabb, mint azok, amelyeket eddig használtak. Megfigyeléséből és töprengéséből megszületett a tépőzár – az a rögzítő módszer, amelyet már olyan sok helyen használnak, hogy fel sem lehet sorolni.
Az unalmas régi állítás ellenére, amely szerint Szükség a Találékonyság Szülőanyja, rendszerint a Megfigyelés és a Képzelőerő méltó dicséretre. A hasznos találmányok, feltalálások és teljesítmények jó részét azok a kíváncsi, gyermeklelkű, kreatív világmegfigyelők hozták létre, akiknek képzeletét nem homályosította el a “lehetséges” vagy a “lehetetlen”, a “jó” és a “rossz”. A teleszkóp elvét például néhány holland gyerkőc fedezte fel, miközben egy szemüvegkészítő boltjában elrontott lencsékkel játszott. Rájöttek, hogy ha az egyik lencsét a másik mögé tartják – amiről természetesen mindenki tudta, hogy ezt véletlenül csinálták – a távoli tárgyak közelebbinek tűnnek. Felfedezésük híre eljutott Itáliába, és felkeltette a figyelmét egy bizonyos Galileo Galileinek...
Ha a “jó” meg a “rossz” mögé nézel, jobban felismerheted és még jobban kihasználhatod azt, ami Itt Van. Példának okáért amikor egy Medve kissé túlzabálja magát és beszorul...
... akkor arra használhatod a lábait, hogy ráteregeted a kimosott holmit. És a hátsó ajtón át közlekedsz. 

– Nem Bagoly van a másik szobában? – kérdeztem. – Most miről beszél?
– Rádióbemondónak akar elszerződni – mondta Malacka. – És most Nyuszival gyakorol.
– Igazán? Menjünk be, és hallgassuk, mit beszél. Érdekes lesz.
– Hölgyeim és Uraim – jelentette Bagoly. – Egy valóban bombás témát...
– Pompás –javította ki Nyuszi.
– Hello, Bagoly – mondtam. – Miféle terméket akarsz eladni?
– Padbury Professzor Zúzott Zabját – ismételte Bagoly.
– Ó! Professzor... elnézést – Babot mondtál vagy Zabot?
– Zabot.
– Értem. Ebben az esetben most az egyszer igazad volt. Bombás.
– És figyelj csak, Bagoly, tényleg bele akarsz mászni ebbe a dologba? Olyan termékeket akarsz támogatni, amikre senkinek semmi szüksége sincsen, és vad dolgokat akarsz állítani?
– Arra gondoltam – mondta Bagoly –, hogy az én hangommal...
– Igen, a te dallamos hangoddal. De biztos jobb dolgot is kezdhetnél vele. Igazán nem tartozik rám, de ha megmutatnám neked a reklám valódi természetét... Én aztán ismerem. Hadd játsszak le neked egy kazettát, amit akkor készítettem, amikor riporterkedtem. Á, meg is van. Figyelj csak – épp egy interjút készítek Ravasz Rasmussennel, az Amerikai Dohánytermelők Reklámfőnökével...

– Mr. Ravasz, sokan felhívták a figyelmet arra, hogy a cigarettahirdetésekben manapság a legritkább esetben mutatnak be dohányzás közben embereket... nem látni hamutartót, dohányfüstöt, cigarettahamut és más olyasmit, amit az emberek magától értetődően azonosíthatnának az önök termékeivel. Azt még csak értem, hogy nem szeretnének rákosztályt és tüdőműtéteket bemutatni... De ezek a tiszta vizű hegyi patakok, hóborította hegyoldalak, egészséges síelők és egyebek valahogy nem félrevezetőek egy kicsit? Mit tud nekünk erről mondani?
– Nos, fiatalember, először is az amerikai közönséget sok-sok éve elárasztják olyan állításokkal, amelyekben a dohányzást számos egészségügyi probléma közvetlen felelősének tartják. Szeretném kijelenteni, hogy az efféle állítások mögül teljesen hiányoznak a bizonyítékok. Amivel mi megpróbálkozunk, az pusztán annyi, hogy ésszerűen akarjuk ellensúlyozni ezeket a nevetséges állításokat, és jobb, tisztább megvilágításban akarjuk bemutatni a termékeinket. Büszkén mondhatom, hogy jómagam hosszú évek óta dohányzom, és soha (köhögés) nem láttam semmiféle kárát ennek a szokásomnak, melyet kellemesnek, csillapítónak és (ehem) nyugtatónak találok.  (Ehem!) Semmi, ismétlem, semmi (khmm, khmm) sem áll távolabb az igazságtól (zihálás), mint ez az (KÖHÖGÉS) állítás, és mint annyi más (KÖH, KÖH, KÖH) – mondja, nem tudná egy kicsit lekapcsolni ezt a vacakot?

– Nos, Bagoly?
– Talán – mondta elgondolkodva Bagoly –, valami egyetemi tanári állásért kellene folyamodnom.

Talán. De talán mégse. Nem vagyunk biztosak abban, hogy Bagoly nélkülözhetetlennek bizonyulna a fakultáson. Bagollyal az a sajnálatos helyzet – most, hogy olyan eltöprengve beillesztette magát ebbe a fejezetbe, gondoskodván a jó példáról – hogy van egy Elképzelése, amelyhez ragaszkodik. És egy Elképzeléshez való Ragaszkodás hajlamos arra, hogy útjában álljon a Mi Van Itt megértésének. Ha valaki nem látja tisztán, Mi Van Itt, akkor hogyan tanulja meg? És ha valaki nem képes megtanulni, akkor hogyan tanítja?
Emlékezhettek még, mi történt akkor, amikor Nyuszi talált egy cédulát Róbert Gida írásával, amelyen ez állt: ELMENTEM MINGYÁR GYÜVÖK DÓGOMVAN, és Nyuszi elvitte Bagolyhoz, hogy kikérje Bölcs Tanácsát...

Bagoly átvette a cédulát, és sokáig tanulmányozta. Kicsit ideges volt. Ugyanis nagyszerűen ki tudta betűzni a saját nevét s még azt is, hogy “elengedhetetlen”, és általában egész kényelmesen tudott olvasni, feltéve, hogy nem kandikálnak közben a vállán keresztül, és nem mondják folyton: “Na? Na?”

– Na? – mondta Nyuszi.

– Hát igen – mondta Bagoly rendkívül bölcsen és elgondolkodva. – Látom, miről van szó. Kétségkívül.

– Na?

– Vitán fölül – mondta Bagoly. – A leghatározottabban – mondta. Aztán kis szünet után hozzátette:

– Ha nem jöttél volna hozzám, én kerestelek volna fel.

– Miért? – kérdezte Nyuszi.

– Ugyanezért – mondta Bagoly abban a reményben, hogy majd csak a segítségére jönnek.

– Tegnap reggel – mondta Nyuszi ünnepélyesen – meglátogattam Róbert Gidát. Nem találtam otthon. Papírszelet volt az ajtajára szúrva, gombostűvel.

– Ez?

– Egy másik. De az értelme ugyanez volt. Nagyon különös.

– Meglepő – mondta Bagoly. Még egyszer megnézte a cédulát. Egy pillanatra átvillant rajta, hogy Róbert Gidával történt valami.

– No és mit tettél?

– Semmit.

– Ez volt a leghelyesebb –jegyezte meg Bagoly bölcsen.

– Nos? – kérdezte Nyuszi. Bagoly előre sejtette, hogy ezt fogja kérdezni.

– Kétségkívül – mondta Bagoly.

Percekig nem jutott semmi az eszébe, aztán hirtelen ötlettel így szólt:

– Mondd csak, Nyuszi, a szöveg első változatát. De pontosan betűről betűre. Ez most nagyon fontos. Minden ettől függ. Az első változatot, pontosan. Betűről betűre.

– Ugyanaz volt, mint ma.

Bagoly tűnődve nézett rá, és arra gondolt egy pillanatig, nem volna-e legegyszerűbb, ha szépen lelökné Nyuszit az ágról. De aztán eszébe jutott, hogy ezt később is megteheti, így hát még egy kísérletet tett, hogy megtudja, vajon miről beszélgetnek ők ketten.

– Pontosan kérném a szöveget – mondotta még egyszer.

– Ennyi volt: “Elmentem. Dógomvan.” Ugyanúgy, mint ma.

Bagoly megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Na látod – mondta. – Most legalább tudjuk, mihez tartsuk magunkat.

– Igen ám, de hol van Róbert Gida? Ez a nagy kérdés.

Bagoly még egyszer megnézte a cédulát. Mert úgy tűnt neki, nem is lehet rajta más, és hogy ő ezt már előbb is tudta.

– Nyilvánvaló, mi történt, kedves Nyuszi – mondta aztán. – Róbert Gida elment ezzel a Dógomvannal vagy Van Dógommal, ami mindegy, dán, illetve holland származású egyénről lévén szó. Együtt mentek el, közös célzatú tevékenység szempontjából. Nem láttad az Erdőben, az utóbbi napokban Van Dógomot?

Mint kiderült, a cédula értelmezését illetően Nyuszi egy fikarcnyival sem jobb Bagolynál, lévén, hogy neki is megvan a maga Elképzelése, amelyhez ragaszkodik – s ez az elképzelés pedig nem más, mint Nyuszi-fővezér-a-helyzet-magaslatán, amely rengeteg rohangászással és töméntelen izgalommal és na-most-aztán-micsináljunkkal jár, és igen kevés időt hagy arra, hogy szépen leüljön és elmélkedjen azon, hogy vajon mi is ez az egész.

– Hé, Micimackó! – kiáltotta Nyuszi.

– Szervusz, Nyuszi! – mondta Micimackó álmatagon.

– Te szerezted a fenti költeményt?

– No igen – mondta Micimackó. – Tudom, nem sok ész kell hozzá – tette hozzá szerényen –, hiszen neked nem kell magyaráznom, Nyuszi. De néha úgy rám jön.

– Értem – mondta Nyuszi egy kis lenézéssel, és arra gondolt, hogy őrá bizony sose jönnek csak úgy a dolgok – ő szokott rámenni a dolgokra. – Nos, az a kérdés, láttál-e az Erdőben egy dán vagy holland származású állatot vagy növényt... aki olyan pettyes... esetleg növényszerű?

– Igaz csak – mondta Micimackó gyorsan. – Az imént láttam Tigrist.

– Az nem jó.

– Nem. Gondoltam is, hogy nem jó.

– És Malackát láttad?

– Láttam. De gondolom, egyik se jó – tette hozzá engedékenyen.
– Az a kérdés, nem látott-e valamit Malacka.

– De igen. Engem látott ugyanakkor – mondta Micimackó.

Nyuszi leült a földre Micimackó mellé, de miután így sokkal kevésbé érezte fontosságát, gyorsan felállt megint.

Az Olyannak Látjuk a Dolgokat, Amilyenek sok előnyének egyike az, hogy megfigyeléssel és következtetéssel a problémáinkat is meg tudjuk oldani. Elvégre, ha nem látjuk tisztán a problémáinkat, hogyan tudjuk azokat megoldani? Legjobb mindjárt az elején tisztázni a dolgot. A legnagyobb nehézségeket az szokta okozni, hogy a kisebb bajokról a kezdet kezdetén nem veszünk tudomást. “A baj könnyen megállítható, mielőtt elkezdődik”, írja Lao-ce. “Tedd rendbe dolgaidat, mielőtt kitör a káosz.” Mondhatnánk úgy is, hogy jobb ma egy deka féregirtószer, mint holnap egy lakásciánozás. Egy figyelmetlen ipari társadalomban azonban mindaddig fittyet hánynak az apró-cseprő problémákra, amíg azok óriásivá nem növekednek, no, de akkor aztán ki is tör a pánik.
Felhívás a sereghez! A Tizenkettes Számú Őrült Zsarnok átvette a hatalmat a világ felett! Meg kell állítanunk útjában, még ha félmillió ember életébe kerül is! Ó, micsoda borzalom! Lássuk csak... Ki finanszírozta a felfegyverkezését? Mi. Ki képezte ki a hadseregét? Mi. Ki szállított neki olyan anyagokat, amilyeneket csak akart? Mi. Ki támogatta gonosz diktátorságát éveken át csupán azért, mert üldözte “ellenségeinket”? Mi. És ki volt az, aki nem vette figyelembe ingatag jellemét, azt, hogy mindenkit elpusztított, aki ellenállt neki, és ki volt az, aki mit sem törődött azzal, hogy újra meg újra megfenyegette az egész világot? Mi. Hát tessék.
Minden nehezen megoldható problémában van egy sereg olyan “probléma”, amely valójában a kezdetekor még nem is jelent problémát. Vannak, akik észre sem veszik, hogy miközben nem létező problémákkal birkóznak, valódi problémát kreálnak maguknak. Avagy felfújják az apró nehézségeket, és nagy dolgot csinálnak belőle. Minden problémát (vagy nem-problémát) számbavéve, a hagyományos Nyugat reakciója a valódi vagy képzelt nehézségekre ilyen tendenciájú: érzelmi alapon látni, az egyén továbbélését fenyegető veszedelemként felfogni, ami ellen foggal-körömmel harcolni kell, egészen a keserű végig. Keleten az efféle életszemléletet meglehetősen fejletlennek tartják. Eltúlzottnak, tudják, felesleges erőpocsékolásnak. Vagy ahogyan a kínai mondás tartja: “Lábat festeni a kígyóra”.
Ha tehát valaki meg akarja oldani a problémákat, meg kell tudnia, vannak-e egyáltalán problémák? Az, ami első pillantásra rossznak tűnik, valóban rossz? A most következő Taoista írások e kérdés fontosságára mutatnak rá. Az első Li An, más néven Huai-nan-ce meséjének modernizált változata:

Egy öregember és a fia a domboldali magányos erdőben éldegéltek. Egyetlen értékes tulajdonuk egy ló volt.

Egy szép napon a ló elvágtatott. Jöttek a szomszédok, hogy kifejezzék együttérzésüket. – Milyen borzasztó! – sopánkodtak. – Miért gondoljátok? – kérdezte az öregember.

A ló másnap hazatért, és magával hozott néhány vadlovat. Az öregember és a fia becsukták a lovak mögött a kaput. Jöttek a szomszédok nagysietve. – Milyen nagyszerű! – lelkendeztek. – Miért gondoljátok? – kérdezte az öregember.

Másnap, amikor a fiú megpróbálta megülni az egyik vadlovat, leesett róla és eltörte a lábát. Amikor a szomszédok hírét vették, menten odatódultak. – Ó, de borzasztó! – jajongtak. – Miért gondoljátok? – kérdezte az öregember.

Másnap azután bevonult a hadsereg, és arra kényszerítették a fiatalokat, hogy beálljanak katonának, és a messzi északon hadakozzanak a barbárok ellen. Sokan közülük sohasem tértek vissza. De a fiú nem tudott menni, mert törött volt a lába.

A második mesét Csuang-cetől választottam:

Huan herceg épp hadmenetben masírozott, amikor megjelent előtte az úton egy manó. A herceg odafordult Kuan Csunghoz, aki a kocsiját hajtotta. – Láttál valamit előttünk az úton? – kérdezte tőle. – Semmit sem láttam – felelte Kuan Csung.

Mire a herceg hazatért, zavarosan beszélt és megbetegedett. Jó néhány napig feküdt ágyban.

A herceg maga elé hívatta az egyik tisztjét, Huang Kao-aot. – Hogy árthatott volna neked egy manó? – kérdezte a tiszt. – Te ártasz magadnak. Ha a félelem és a szorongás legyengíti életerődet, még komolyan megbetegszel.

– Léteznek egyáltalán manók? – kérdezte a herceg.

– Igen, léteznek. Az aprócska hegyi tavakban ott találod Li-t. A tűz körül Cs'ieh kuporog. A porban Lei-t'ing csúszkál. Az észak-keleti területeken Pei-a és Wa-lung találhatók. Az észak-nyugati mélyföldek táján lakik I-Jang. Wang-hsziang a közeli folyókban és Hszin a dombokon tanyázik, K'uei a hegyekben és Fang-huang az elvadult tájakon. Masírozás közben Wei-t'o-val találkozhattunk.

– Mondd el, hogy néz ki a Wei-t'o – kérte a herceg.
– Wei-t'o körülbelül olyan, mint a kocsikerék agya, és olyan magas, mint a tengelye hossza. Bíborszín ruhát visel piros sipkával. Ki nem állhatja az elhaladó kocsik zaját, és ha meghall egyet, a fülére szorítja a kezét. Aki meglátja a Wei-t'o-t, abból a sors rendelése szerint nagy uralkodó lesz.

– Ezt láttam! – kiáltotta a herceg. Menten felült és felöltözött. Nevetni kezdett. Mire a nap véget ért, betegsége elmúlt.

A harmadik történet is Csuang-cetől származik, aki K'ung Fu-ce nehéz életének egyik eseményét elmesélve illusztrálja a taoista magatartást:

Cs'en és C'ai nagy csatát vívtak egymással, és K'ung Fu-ce a csapataik közé szorult. Hét álló napon át semmi mást nem evett, csak ciberelevest, és bár az arcán látszott a kimerültség, idejét mégis énekléssel és lantpengetéssel töltötte.

Háza előtt, melyben lakott, két tanítványa állt és erről a helyzetről diskurált. – A Mesternek már kétszer el kellett menekülnie Lu elől. Wei is megkergette. Sungban kivágták az egyetlen fát, mely alatt megpihent. Sangban és Csouban a legnagyobb nehézségekkel küzdött meg. Most itt van Cs'en és C'ai között. Könnyen megeshet, hogy megölik vagy börtönbe zárják. Mégis pengeti a lantját és énekel! Milyen felelőtlen magatartás!

Szavaikat visszamondták K'ung Fu-ce-nek, aki félretette lantját és megjegyezte: – Milyen kicsiny emberekhez illő szavak! Hívjátok be őket, beszélni akarok velük.

A két tanítvány belépett a szobába. – Mester – mondta az egyikük. – Érdekel bennünket a viselkedésed. Igen furcsának tűnik, tekintettel szorult helyzetedre.

– Ó, csakugyan szorult helyzetben vagyok? – kérdezett vissza K'ung Fu-ce. – Ha egy ember összhangban cselekszik a Mennyei Úttal, annak tanításai nem segítik, de sikerre viszik. Ha egy ember nem követi a Mennyei Utat, annak tanításai nem segítik, de elbuktatják. Ha magamba nézek és önvizsgálatot tartok, azt látom, hogy harmóniában cselekszem a Mennyei Úttal. Elveimmel úrrá leszek azon a borzalmas bomláson, amelyet magam körül látok. És mégis azt mondjátok, hogy szorult helyzetben vagyok! Lehet, hogy akadnak pillanatnyi nehézségek, de nem fogom elveszíteni azt a Kincset, amelynek birtokában vagyok. Láthatjuk, hogy a ciprusok és a fenyőfák hó és jég alatt is erősödnek. Hálás vagyok a körülöttem levő bajoknak, mert alkalmat adnak arra, hogy lássam, milyen szerencsés vagyok. – Azzal visszafordult lantjához, és tovább pengette.

Az első tanítvány táncra perdült. – Eddig észre sem vettem, milyen magasak és mélyek a menny és a föld útjai! – kiáltotta a másik tanítvány.

A “jó” szükségképpen jó? A “rossz” szükségképpen rossz? A közvélemény szerint szépnek lenni jó, holott hány ember teszi tönkre szépségével saját és mások életét. Úgy tartják, hogy csúnyának lenni rossz, de sokan épp csúnyaságuk miatt kezdenek a felszínes helyett sokkal mélyebb dolgokkal foglalkozni, és valamire Specializálják magukat – és néhányan ezalatt még meg is szépülnek. A köztudatban erősnek és egészségesnek lenni jó, de sok energikus ember épp azért veszíti el erejét és egészségét, mert létezésüket természetesnek veszi és nem tudja, milyen öregnek és kimerültnek lenni – így nem is törődik vele –, amíg aztán már Túl Késő nem lesz. A betegséget és a gyengeséget rossz dolognak tartják, de az ilyen állapotra sokan úgy reagálnak, hogy megvizsgálják eddigi életüket, változtatnak rajta, s ezáltal sokkal egészségesebbek és erősebbek lesznek. A csúnyaságnak, a betegségnek és a gyengeségnek sok értékes tanulsága van, amit mindenki megtanulhat, aki okulni akar belőle.
A hosszú életet nagyon jónak tartják, de milyen sokan vannak, akik azzal töltik el hosszú életüket, hogy ülnek és panaszkodnak, tévét néznek, a műtétjeiket mesélgetik, és századszor is elismétlik, mit is mondott negyven évvel ezelőtt szegény jó Mariska néni. Sok Nagy Teljesítményű Ember halt meg fiatalon, de azért kihasználták rövid életük minden percét. Ahogyan Csuang-ce rámutat, maga a halál sem szükségszerűen rossz:

Honnan tudjuk, hogy nem tévedés-e az élethez való ragaszkodás? A végtől való félelmünket talán ahhoz hasonlíthatjuk, mint amikor eltévesztettük az utat, és nem találunk haza.

Li Csi egy határmenti törzsfőnök, Ai Feng leánya volt. Amikor Hszien herceg feleségül kérte, a leány telesírta könnyeivel a ruhája ujját. Ám amikor megismerte a herceget és az megosztotta vele palotáját, már csak nevetett előző félelmén és bánatán. Honnan tudjuk azt, hogy a halállal ez nem ugyanígy van-e?

Azok, akik lakomáról álmodnak, éhesen és szomorúan ébredhetnek fel. Akik éhezésről álmodnak, felébredésük után talán egy vadásztársasághoz csatlakoznak. Amíg alszanak, nem tudják, hogy álmodnak... De amikor felébrednek, már tudják. Egy napon elérkezik majd a nagy ébredés, amikor megtudjuk, hogy életünk olyan volt, mint egy álom...

Talán különösnek tűnnek e szavak, de sok év múltán találkozhatunk valakivel, aki egy reggel vagy egy este váratlanul megmagyarázza.

Időközben pedig megvizsgálhatjuk életünket és a körülöttünk lévő életet, és Élhetünk. Még mi előtt elsírnánk magunkat és imát rebegnénk a Mindenséghez, hogy távolítsa el tőlünk Megpróbáltatásainkat és Lelki Kínjainkat, sokkal közelebbről meg kellene vizsgálnunk, mi is adatott nekünk. Talán a “jó” dolgok tesztek voltak, egyik-másik valószínűleg igencsak nehéz, és a “rossz” dolgokat ajándékba kaptuk, hogy segítsenek felnőni: a problémákat azért kaptuk, hogy megoldjuk, a helyzeteket azért, hogy megtanuljuk elkerülni őket, szokásainkat, hogy megváltoztassuk, a feltételeket, hogy elismerjük, a leckéket, hogy megtanuljuk, a dolgokat, hogy megváltoztassuk – mind egy-egy lehetőség arra, hogy megtaláljuk a Bölcsességet, a Boldogságot és az Igazságot. Ide illenek William Blake szavai:

Öröm és bú szőttese
Az égi lélek köntöse.
Minden kín és gyász alatt 
Öröm fut, selyem-patak,
Így a legjobb minekünk: 
Búra s örömre születünk.
Aki ezt megérti jól, 
Bárhová megy, nem botol.

(Kálnoky László fordítása)

– Hmmm. Úgy látszik, mindenki elment.
– Én még itt vagyok – jelentette Malacka.
– Ó – hát te vagy az!
– Tetszettek a mesék.
– Ennek örülök. 
– Segítettek, hogy... gondolkozzam a dolgokon.
– Dolgokon? Mint például a...
– Félelmen. 
– Ó!
– Most kimegyek egy kicsit sétálni, hogy tovább gondolkozzam. Mindjárt jövök.
– Igazad van. Érezd jól magad!

Amikor olyannak látjuk a Dolgokat, Amilyenek, varázslatos világra találunk – arra a világra, amely egész idő alatt itt volt. És csodálkozunk magunkon, amiért ezt soha nem vettük észre. Henry Dávid Thoreau így ír erről:

Hogyan is hasonlíthatjuk össze a történelmet vagy a filozófiát, vagy a legcsodálatosabban válogatott költészetet, vagy a legjobb társadalmat, vagy a legbámulatraméltóbb életvitelt azzal a tudománnyal, amely szerint mindig azt nézzük, ami látható? Legyél bár egyetemi tanár vagy csupán tanuló, netán látnok? Olvasd ki sorsodat, nézd meg azt, ami előtted van, és menj tovább a jövőbe.

Most pedig, mire visszajön, itt van egy Malackának való találós kérdés: Ha a “jó” nem szükségszerűen jó, és ha a “rossz” nem szükségszerűen rossz, akkor mi a “kicsi”? 

A Becsületes Szív

De most szembejött a szél, Malacka fülei a feje mögött billegtek, akárcsak holmi zászlók, s úgy kellett törtetnie előre. Mintha egész csomó óra telt volna el, míg eljutottak a Százholdas Pagonyba, és újra kiegyenesedhettek. Kicsit idegesek voltak, muszáj odafigyelni, mikor a vihar tombolt az ágak közt.

– Na és ha egy fa akkor esik le, Micimackó, mikor éppen alatta állunk?

– Na és ha nem éppen akkor? – mondta Micimackó alapos megfontolás után.

Malacka megvigasztalódott. Nemsokára egész vígan, derűsen kopogtattak Bagoly ajtaján.

És most itt az ideje – egek, mi ez a vinnyogás?

Hé, mihez is kezdhetel 
Ilyen Apró Termettel... 
A Nagy Tettek embere 
Nem ott terem, ahol te.
A Fontosabb Ügyeket 
Bizony mások oldják meg 
Mert 
Hé, mihez is kezdhetel... 

– Malacka? Hát ez meg mi a...
– Micimackó hümmögni tanít – visította Malacka.
– Hogyhogy hümmögni? Ja, vagy úgy, talán zümmögni. Vagyis Énekelni. Szóval énekelni tanít?
– Igen.
– Nos, remélem, azt azért tudja, hogy mit vált ki ezzel a gyanútlan világból.
– Helló – köszönt Micimackó. – Elzümmögte neked Malacka az énekét?
– Egy részét legalábbis. Szörnyű magas hangon zümmög, nem? Az emberi világban beválna Kontratenornak is.
– Nem. Malacka sose menne el edzőnek.
– Miféle edzőnek?
– Hát olyan rossz edzőnek.
– Ki beszélt itt erről?
– Te. Azt mondtad, hogy Malacka beválna Kontár Trénernek. És én azt mondtam...
– Jó, jó. Én csak úgy értettem, hogy magas hangon énekel.
– Hát elvégre – bólintott Micimackó – Malacka Nagyon Kicsi Állat.
– Így van – tódította Malacka. – Nem várhatod, hogy egy malac úgy énekeljen, mint egy Medve. Ő ugyanis Bari-ton, vagyis inkább Maci-ton.
– De ócska vicceid vannak, Malacka.
– Vicc? – kérdezte Micimackó. – Hol itt a vicc?

Miről is akartam beszélni? Ja, igen. Elérkeztünk az Érzékenység, a Szerénység és a Kicsiség erejéhez – ahhoz az erőhöz, amely ott lappang minden Malackában, akár kezd vele valamit, akár nem. Kelet és Nyugat minden tanítása szerint a taoizmus a legnagyobb hangsúlyt erre az erőre helyezi, amelyet a taoista írásokban sokféleképpen, például Gyermekek, Rejtélyes Asszonyok és a Völgy Szelleme képében szoktak megszemélyesíteni. Fontos tudnunk, hogy mindezek magát a Taot is megszemélyesítik.
Kezdjük el az Érzékeny, a Szerény és a Kicsi vizsgálatát, és elsőnek vegyük szemügyre az Érzékenységet. Nyugaton inkább negatívumnak könyvelik el, semmint pozitívumnak. (Ó, igazán, olyan túlérzékeny vagy!) De még ha meg is kérdőjelezik az érzékenységet, mint amitől jobb szabadulni, a Nyugat egy keveset mégiscsak elismer félelmetes erejéből. Például széles körben ismeretes az a fajta negatív érzékenység, amely kényszerképzetekben és pesszimista önkritikában jelentkezik, és ami csakugyan megbetegítheti az embert. Azonban nem ismeretes széles körben az, hogy létezik pozitív érzékenység is. Vannak, akik “meghallgatják” a testüket, elkerülik a romboló befolyásokat, hisznek a gyógyító energiákban, és irányítják azokat, előidézve a tökéletes egészséget, satöbbi. Ezek mind az ember jó közérzetét szolgálhatják, és ahogyan egyre többen rájönnek, sokan még “gyógyíthatatlan” betegségből is kikúrálják magukat.
Az érzékenység és a szakmai képzettség fejlesztik egymást, ahogyan tanulás közben a fejlődés az egyik tárgyban hatással van a másikra is. Egy képzett balett-táncos tudatosan használja izmait tanulás, gyakorlás és előadás közben, amikor nyújtja és összehúzza, megfeszíti és ellazítja magát. Az érzékenységét alkalmazza akkor, amikor felugrik, megpenderül, és úgy ér földet, hogy erőfeszítése nem látszik. A jól képzett sportoló mozdulatai tudatosak, hogy a megfelelő módon és a megfelelő pillanatban üsse vagy dobja a labdát, hogy pontot szerezzen. Hajdanában T'ai Csi Cs'üan mester olyan mértékig kifejlesztette azt a képességét, amely segítségével tudomást szerezhet bármiről, hogy azonnal tudta, ha valaki bármit megpróbált tenni ellene a háta mögött. A régi mesterek roppant képzettek és érzékenyek voltak a maguk területén – és emiatt nagyon éberek is. Ahogyan Csuang-ce írta:

Ama tökéletes Erényűeket nem lehet sem tűzben megégetni, sem vízbe fojtani. Nem bántja őket sem a hideg, sem a meleg és a vadállatok sem bántalmazzák őket. Nem azért van ez, mert érzéketlenek – hanem azért, mert meg tudják különböztetni azt, hogy hol lehetnek biztonságban, és azt, hogy hol lesznek veszélyben. Mivel éberek a sikerek és a balszerencse idején is, és megfontoltan járnak-kelnek, nem sebezheti meg őket semmi.

Semmi sem, legalábbis addig, amíg távol maradnak attól a viharos uzsonnától, amit Bagoly rendezett a fa tetején álló házában...

Szörnyű csattanás, rettenetes recsegés-ropogás töltötte be a hajlékot.

– Vigyázz, vigyázz! – sivította Micimackó. – Jaj, csak az ingaórát! El az utamból! Malacka! Malacka, te, hiszen én rád esek!

A szobának az az oldala, amit Micimackó foglalt el, lassan lefelé kezdett süllyedni, és a székek halkan Malackára borultak... Az óra elegánsan siklott le a kandallóról, útjában néhány vázát ragadván magához, míglen egyszerre csörrent valamennyi egymás nyakába azon a helyen, amelyik valamikor padló volt, de most szerette volna tudni, hogy festene falnak. Róbert, a nagybácsi, aki a kandalló előtti szőnyegecske helyét volt elfoglalandó, rámájával együtt magával hozta azt a darab falat, amin tartózkodni szokott, hogy az is szőnyeg legyen már egyszer. Ezek a Malacka széke köré csoportosultak éppen akkor, mikor Malacka felállni készült róla, s darab ideig senki se tudta volna biztonsággal megmondani, hogy Észak merre van. Aztán jött egy még nagyobb reccsenés... Bagoly háza igyekezett magát a lehetőséghez képest összeszedni... aztán csönd lett.

Hát igen – Bagoly magaslati háza most Földszinti lett. Kész palacsinta!
– Palacsinta? – élénkült fel Micimackó.

A taoisták számára az érzékenység Együttműködést jelent. Ahogyan Lao-ce írta: “Gyakorlott utazó nem hagy maga után nyomot” – a taoista érzékeny a környezetére (nyilván tiszteli is azt), és együttműködik a környezetet kormányzó természeti törvényekkel. Úgy illeszkedik Ahhoz, Ami Itt van, mint a kaméleon. És mindezt a tudatosságán keresztül teszi úgy, hogy az Egóját a nullára redukálja. Mint Csuang-ce írta:

Annak, aki nem zárkózik önmagába, a dolgok formái olyannak tárják fel önmagukat, amilyenek. Ez az ember úgy mozog, mint a víz, úgy veri vissza a fényt, mint a tükör, és úgy felel, mint a visszhang. Fénye láthatatlanná teszi. Olyan harmóniában van a körülötte lévő dolgokkal, akár a tiszta tó, és ilyen is marad nyereségben és veszteségben. Nem előz meg másokat, ehelyett követi őket.

– De hol van a palacsinta? – izgult Micimackó.
– Kérlek, Mackó – épp a közepében vagyok. Eredj, és nézd meg a frizsiderben.
– A frizsiderben semmi sincs.
– Tényleg? Nos, ne engem vádolj.
Ko Hung, a taoista alkimista és gyógyfűszakértő leírta a nem-egoista tudatosság egyik legnagyobb jótéteményét: a megelégedettséget.

Az elégedett ember haszontalanságnak tűnő dologgal is boldog tud lenni... Megfelel neki az a szállás, melyet az erdőségekben és a hegyek között talál. Eléldegél egy apró kunyhóban, és barátkozik az egyszerűséggel. Elnyűtt ruháját nem cserélné fel a császár köntösével sem, és hátán hordott terhét sem adná oda a négylovas hintóért. Otthagyja a hegyekben a gyémántot és a tengerekben a gyöngyöt. Akármerre jár-kel, akármit is csinál, boldog tud lenni – tudja, mikor kell megállnia. Nem tépi le a dúsan viruló virágokat, és nem vándorol veszélyes utakon. Számára a “világ minden kincse” csupán por a szélben. Dalolva gyalogol a zöld hegyek között.

A faágak védelmét kényelmesebbnek találja a vasrácsos palotáknál, a kezében tartott vándorbotot hasznosabbnak tartja holmi címek és rangok tekintélyénél, a friss vízzel elégedettebb, mint a gazdag lakomákkal. Tökéletes szabadságban cselekszik. Ugyan mit jelent számára a méltóságért való versengés? Mi okozna neki nyugtalanságot, és mi után nyúlna kapzsin zsugorgatva? Az egyszerűségen át övé a Tao, és a Taon át minden az övé. Látja a világosságot a “sötétségben”, a “felhőkön” át a tiszta eget, a sebességet a “lassúságban” és a teljességet az “ürességben”. Nagyobb tiszteletnek örvend szemében az a szakács, aki saját kezűleg főzi az ételt, mint egy híres énekes vagy egy magas rangú tisztviselő. Nincs nyeresége, melyből hasznot húzzon, és nincsen fizetése, melyet elveszíthetne. Nincs dicséret és nincs kritika. Ha felnéz, nem irigyel senkit. Ha lenéz, nincs benne gőg. Sokan nézik, de senki sem látja. Nyugodt és különálló, mentes minden veszedelemtől, emberek közé rejtőzött sárkánytól.

Rejtőzött. Ez emlékeztet bennünket arra a Hogyishívjákra.

A szoba egyik sarkában az asztalterítő felduzzadt, labdává csavarodott, és gurulni kezdett a szobán keresztül.

Aztán egyszer-kétszer felfelé meg lefelé ugrott, és kilátszott belőle két fül.

Még egyszer átgurult a szobán, és kihámozta magát.

Malacka újbóli felbukkanásával elérkeztünk ahhoz a második nagyra becsült jellemvonáshoz, amelyet a fejezet elején már említettünk: a Szerénységhez, amely előcsalogatja kedvenc Csuang-ce példabeszédünket:

Stung felé utaztában Jang-ce egy fogadóban töltötte az éjszakát. A fogadósnak két felesége volt, az egyik szép, a másik nagyon csúnya. Ezt a csúnya feleséget nagy megbecsüléssel és szeretettel vették körül, a szépet semmibe vették. Másnap Jang-ce megkérdezte az egyik családhoz tartozó fiút, hogy is van ez. A fiú így felelt: “A szép tudja magáról, hogy milyen szép, a csúnya tudja magáról, milyen csúnya.”

Amikor Jang-ce visszatért tanítványai körébe, így szólt hozzájuk: “Emlékezzetek erre, híveim! Tegyétek félre büszkeségetek, és cselekedeteiteket az Erény vezérelje. Ha így tesztek, hogy is ne szeretnének titeket?

Mivel ez a történet tökéletesen összefoglalja a Szerénység tárgyát, ugorjunk most át a Kicsiség témájára.

– Van valami mondanivalód a Kicsiségről, Malacka?
– Van bizony. Épp most próbálok (megköszörüli a torkát).

Mit tehetsz, te Kismalac,
Ha nem vagy, csak egy arasz,
S ha hosszú életed
Oly aprókán éldesed,
Hogy
Hiába állsz sámlira,
Nem érheted el soha.

És ha Nagyobb lennél,
És ha Hosszabb lennél,
Ezzel mire mennél?
Ennyi telik tőlem,
Kicsi vagyok, kérem.

– Köszönöm, Malacka. Épp arra gondoltam, hogy erről kellene beszélned.

A tipikus nyugati gondolkodás szerint minél Nagyobb valami, annál Jobb: a nagy ember jobban harcol a kicsinél, a hatalmas testület magasabb rangú a kicsiny társaságnál, a felnőtt bölcsebb a gyermeknél. A taoista állásfoglalás pedig ez: Nem így van.
Csakugyan jobb harcos a nagy termetű ember, mint a kis termetű? Az imént emlegetett T'ai Csi Cs'üan mestert, aki kis növésű ember volt, Hong Kong egyik sétányán tőrbe csalta egy fegyveres gengszterbanda. Vesztettek. A harcművészetben épp úgy, mint a Valódi Életben, nem a nagy ellenféltől kell óvakodni, hanem a kicsitől. Sok oka van ennek: némelyik fizikai (alacsonyabb súlypont), némelyik észbeli (trükkök tanulása, amire a hátrányos helyzet inspirál), némelyik lélektani (ha a kis ember Egójában nem szólal meg az Izompacsirta, igen fürgén tud mozogni). A nagydarab emberek hajlamosak a tunyaságra és lassúságra, mert arra számítanak, hogy izmaik minden csávából kihúzzák őket. A kistermetűek sokkal energikusabbak, hajlékonyabbak és éberebbek, idegrendszerük finomabbra hangolódott, és kisebb súlyt cipelnek magukkal. Gyakran látunk kis termetű bokszolókat, akik körbetáncolják nagyobb ellenfeleiket, akkor ütik meg őket, amikor csak akarják, kitáncolják őket a ringből, és mi nevetve mondjuk, hogy ikszipszilon Nagy Bokszoló. Ugyan mit számít, ha valaki akkora, mint egy elefánt, ha nem tud kifogni rajtad? Hogy tudjátok, mit értünk ezalatt, álljon itt példázatként “A Majom és a Szöcske” című kínai mese:

Sok évvel ezelőtt egy szép napon a hegyek között élő majmok elhatározták, hogy ezentúl a völgyben fognak lakni, ahol melegebb van. Ám amikor lementek a völgybe, nagyon zavarták őket a szöcskék. Megpróbálták hát elűzni a szöcskehadat, először csak rábeszéléssel, később azonban fenyegetéssel. Ám a szöcskék nem akartak elmenni onnan.

– Ti nyavalyás kis teremtmények! – bömbölte a Majmok Vezére. – Ha nem mentek el szép szóra, majd kényszerítünk titeket! Holnap megküzdünk veletek utolsó csepp vérig! – Rendben van – mondta a Fő Szöcske –, ha így akarjátok.

Másnap a majmok súlyos bunkósbotokkal felfegyverkezve lemasíroztak a völgybe. – Gyertek elő, szöcskék! – kiabálták nekik. – Hol vagytok? – Itt vagyunk – felelték a szöcskék, és ráugráltak ellenfeleikre. Piff, paff, puff, csak úgy zuhogtak az ütések, ahogy a majmok püfölték egymást. A szöcskék túlságosan fürgék voltak számukra. A Majmok Vezére felháborodott, hogy a Fő Szöcske épp az orrára ugrott. – Majd én elkapom, főnök! – kiáltotta a mellette álló majom, azzal odasózott egyet a bunkóval, a szöcske eltűnt (addigra már elugrott), és palacsintává lapította a Vezérmajom orrát, mely mélyen benyomódott, egészen a szeme alá. És ugyanez történt egyik majom-orral a másik után. A majmok végül futva menekültek, és a völgyben újra helyreállt a béke.

Ezért van az, hogy a majmok elkerülik a völgyeket, és ezért van belapított orruk.

Ami a második pontot illeti: a hatalmas testület csakugyan magasabbrendű a kisebb csoportosulásnál? Ez a Dinoszaurusz Gondolkodásmód hosszú távon már a dinoszauruszok esetében sem vált be, és ahogy telt-múlt az idő, az üzleti életben sem vált be túlságosan.
Azt mondták nekünk az iskolában, hogy a dinoszauruszok a föld legsikeresebb teremtményei voltak – egy darabig. Ám a földrajzi és éghajlati változások folytán kiestek a versenyből, mert nem tudtak Alkalmazkodni, és nem tudtak konkurálni azokkal a kisebb, fürgébb teremtményekkel, amelyek fölébük kerekedtek. E kisebb teremtmények utódai, amelyek a mai napig is vígan élnek, a tudósok szerint a madarak – kicsik, alkalmazkodóak és mozgékonyak.
Bizonyos idő óta a kisebb cégeket megvásárolták a nagyobb társaságok, amelyeket sorban felvásároltak a mamutcégek, amelyeket azután bekebeleztek a multinacionális világcégek. Minél nagyobbra nőttek, és minél inkább kölcsönös függőségi viszonyba kerültek az eljárás folyamán, annál támadhatóbbá váltak. A nagyság könnyen önmaga legrosszabb ellenségévé válhat. Ahogyan a legújabb események folyamatosan mutatják, nem sok kell ahhoz, hogy egy nagy testület bajba kerüljön. És minél nagyobb, annál nagyobbat fog zuhanni. Egy darabig a Legkövérebb Életben Maradása irányíthatta az üzleti prosperitást. Ma azonban a Sikeres Kicsik léptek a helyébe. A kreatív üzletemberek a szamurájok harci taktikáját kezdték tanulmányozni, hogy rájöjjenek valami új és használható dologra. Szerintünk jobban tennék, ha olvasgatnák a Tao Te King-et: “A kemény és hatalmas elbukik, míg a hajlékony és alázatos életben marad”. Szép gondolat.

Zavaros hangok hallatszottak az asztal mögül, a szoba másik sarkában. Megjelent Bagoly.

– Malacka – mondta Bagoly, és úgy festett, mint aki hihetetlenül bosszankodik – hol van Micimackó?

– Nem tudom biztosan...

Utolsó témánk az, hogy a Nagyobb Jobb: valóban bölcsebbek a felnőttek a gyermekeknél? Egyéni szintre lebontva a válasz természetesen attól függ, melyik felnőttről és melyik gyermekről van szó. Ám ezen túlmenően a taoisták szerint a bölcsesség gyermeki állapot. A gyerekek vele születnek – a legtöbb felnőtt elveszíti, legalábbis egy jó részük. És azok, akikben ez így vagy úgy megmarad, olyanok, mint a gyerekek. Puszta Véletlen lenne, hogy a kínai ce-toldalék, amellyel a “mester”-t fejezik ki, szó szerint gyermeket jelent? Amint azt a konfuciánusokat-mindig-meglepő taoista filozófus, Meng-ce írta: “A nagy ember megőrzi gyermeki gondolkodásmódját”. És amint azt az alant következő Csuang-ce történet mutatja, a nagy ember igencsak tiszteli a gyermeki gondolkodást:

A Sárga Császár hat legbölcsebb embere társaságában elutazott a Csu-T'cu-hegységbe, mert beszélni akart a titokzatos Ta Kuej-jel. Hsziang Cs'eng vadonában eltévedtek. Már jó ideje bolyongtak, amikor megpillantottak egy fiút, aki lovakra vigyázott. – Tudod, merre kell menni a Csu-T'cu-hegységbe? – kérdezték tőle. – Tudom – felelte a fiú. – Akkor hát azt is tudod, merre találhatnánk meg Ta Kuej remete búvóhelyét? – kérdezték. – Igen. Tudom – felelte a fiú. – Milyen elragadó gyermek! – mondta a császár kísérőinek. – Mennyi mindent tud... Hadd nézzem meg közelebbről. Azzal kiszállt hintójából, és odaintette a fiút.

– Mondd csak – kérdezte a Sárga Császár –, ha rád lenne bízva a birodalom, hogyan kormányoznád?

– Én csak a lovakhoz értek – felelte a fiú. – A birodalom kormányzása sokban különbözik ettől?

A császár nem elégedett meg ennyivel, hanem új kérdést tett fel.

– Úgy látom, a kormányzás nem nagyon érdekel. De mégis szeretném tudni, egyáltalán gondolkodtál-e rajta?

A fiú nem válaszolt. A császár tovább faggatta. A fiú kérdéssel felelt: – A birodalom kormányzása különbözik attól, ahogy a lovakat kell gondozni?

– Magyarázd el, hogyan kell a lovakat gondozni – mondta a császár –, és akkor megmondom, hogy különbözik-e.

– Amikor gondját viseljük a lovaknak – mondta a fiú, – mindent meg kell tennünk, hogy ne essen bajuk. Önmagunkat is meg kell tisztítanunk mindattól, amivel árthatunk nekik. A kormányzás különbözik ettől?

A Sárga Császár kétszer mélyen a földig hajolt. – Mennyei Mester! – kiáltotta.

– Méz is van rajta? – érdeklődött Micimackó.
– Mondd, Micimackó, miről beszélsz voltaképpen?
– A palacsintáról.
– Miféle palacsintáról?
– Arról, amit mondtál. Azt mondtad, hogy kész palacsinta!
– Jaj, istenem! Ez csak afféle szóhasználat. 
– Kár.
– Micimackó, kizárólag a hasadra tudsz gondolni?
– Én sohase gondolok a hasamra.
– No, ezt már szeretem hallani,
– Én csak az ennivalóra gondolok.

– Na? – kérdezte Bagoly. – Szépen vagyunk, mi?

– Mit csináljunk, Micimackó? – kérdezte Malacka. – Nem jut véletlenül az eszedbe valami?

– Éppen most jutott valami – felelt Micimackó. – Olyan kis semmiség. – Mindjárt el is kezdte.

Hevertem hátamon,
s legjobb lesz, gondolom,
heverni a nyári nappal szemben.

Nem volt külön dolog,
gondolom, dúdolok
de nem jutott semmi eszembe.

Vállamba benyomva
csak arra gondótam:
Délutáni álom?

Hasamon forogva,
mellembe szorultan
az ébredést várom.

Nem jött semmi. Arcom 
fődbe benyomódik, 
akrobatának semmi.

Ám egy derék medve? 
Annak csak nincs kedve 
szék alá nyomódni?

Szorítják meg nyomják
szegény öreg orrát 
kérem, ez csak nem szép!

Majd széjjelpréseltek, 
majdnem felkéseltek 
nyakad, füled, szájad,

ó, te szegény állat.

Bagoly köhögött, mint akinek semmi köze a vershez, és nem is találja szépnek, és kijelentette, ha Micimackó azt hiszi, hogy ez volt az egész, akkor aligha foglalkozhatnak a Menekülés eszméjével.

– Mert – tette hozzá – ott, ahol az ajtó volt, ugyan nem mehetünk ki. Arra valami ráesett.

Térjünk vissza egy pillanatra a taoista elvekhez: ha nem engedjük, hogy tetteinket befolyásolja az Egónk, akkor az Egyetemes Út energiája akadálytalanul áramolhat át rajtunk. Ez az egyik oka annak, hogy a taoisták kihangsúlyozzák a Kicsiség fontosságát, ahogyan azt Lao-ce a Tao Te King huszonnyolcadik fejezetében megírta:

Aki tudja férfi-hatalmát, 
mégis őrzi nő-lágyságát: 
hegyi-ér a világon. 
Aki hegyi-ér a világon, 
az erényt el nem vesztette, 
csecsemő marad örökre.

Aki tudja fehérségét, 
mégis őrzi feketeségét: 
példa a világon. 
Aki példa a világon, 
az erénnyel összeillő, 
állandóhoz visszatérő.

Aki tudja dicsőségét, 
mégis őrzi rejtettségét: 
völgy a világon. 
Aki völgy a világon, 
erényben lesz tökéletes, 
egyszerű és természetes.

A természetes elhal: eszköz lesz, erő, 
a bölcs él vele,
ezért: 
a rendhez nem kell a had ereje.

Amikor a Kicsi Erejével működünk, akkor azt az Utat követjük, amelyet Lao-ce mutatott a harmincnegyedik fejezetben:

A hatalmas út szerteárad,
jelen van jobbra-balra.
Minden általa létezik,
soha meg nem torpanva.
Működik, de rejtve, hírt nem akarva.
Mindent nevel,
de nem irányít,
nincsen vágya,
ezért neve: kicsiny.
Minden visszatér hozzája,
de nem irányít,
ezért neve: nagy.
Sose hatalmaskodó,
ezért neve: hatalmas.

Ezenközben Bagoly házában...

– Na, hát akkor hogy lehet másképp kimenni? – kérdezte félénken Malacka.

– Hát éppen erről van szó, Malacka. Épp erről kellett volna Micimackónak nyilatkoznia.

Micimackó ott ült a padlón, ami még nemrégiben is fal volt. Felnézett a mennyezetre, ami még nemrégiben szintén fal volt, de egy másik, és olyan ajtó volt benne, amit ajtónak lehetett használni. Csakugyan tépelődni kezdett.

– Fel tudnál repülni a levélszekrényig, ha Malackát felkapod a hátadra?

– Á – felelte gyorsan Malacka. – Azt úgyse tudná.

Bagoly az ilyesmihez szükséges Közbeiktatott Izmokról értekezett. Beszélt ő már egyszer erről Róbert Gidának és Micimackónak. Várta is nagyban, hogy majd újra megemlítheti. Ez is olyan dolog, hogy jó, ha az ember kétszer is elmagyarázza, mielőtt értik, hogy miről is van szó.

– Mert tudod, Bagoly, ha Malackát beletehetjük a levélszekrénybe, átmászik ott, ahol a leveleket szokták bedobni, lemászik a fán, és segítséget hoz.

Malacka még gyorsan megjegyezte, hogy ő úgyis sokat hízott darab idő óta. Hogy aligha tehetné, akármilyen szívesen tenné. Bagoly kijelentette, hogy múltkor csináltatta nagyobbra a levélszekrényét, arra az esetre, hogy nagyobb levelet kap. Talán lehetne, mire Malacka megjegyzi: –De hisz azt mondtad, hogy nincsenek meg hozzá a szükséges tudod már mik – de Bagoly csak azt mondta:

– Á persze, minek is akkor beszélni róla.

– Akkor jobb is, ha másra gondolunk – vélte Malacka.

Kigondoltam egy másik versszakot és egy refrént – mondta Malacka.
– Igazán? Halljuk, hogy szól? 
– Így...

Nem sokat látsz körös-körül 
Ha a dolgok kívül-belül 
Fejed felett vannak. 
Annak való akármi, 
Ki maga is Akárki. 
Tekintélyes, Nagyfejű, 
Nem efféle kisszerű. 
Hogyan tudnék Megnőni, 
Hogy lehetnék Hosszú? 
Miért kell folyton remegni, 
Hogy elér a bosszú?

– Ez tényleg nagyon jól sikerült, Malacka. Azt hiszem, ez egy dal. De azért nem illik hozzád, tudod-e?
– Ezt hogy érted?
– Úgy értem, hogy ez a szemlélet nem hoz neked semmi jót. Ha örökké ilyesmiket ismételgetsz, akkor a végén még magad is elhiszed, hogy erőtlen vagy. Nem emiatt érzel olyan félelemfélét?
– Nos – mondta Malacka – Ha az ember csak egy Nagyon Kicsi Állat...
– Ha javasolhatnék valamit...
– Micsodát?
– Először is az a félelem, amely téged a hatalmában tart, nem jogos, nem megfelelő válasz a Mi Van-ra, nem az előtted álló veszélyre figyelmeztet. Inkább a rémült fantáziádban levő Mi Lenne Ha működik: mi lenne, ha találkoznék egy Elefánttal, mi lenne, ha hasra esnék, mi lenne, ha teljesen hülyét csinálnék magamból? Igazam van?
– Hát...azt hiszem.
– Azt javaslom, hogy legközelebb, amikor megint zaklat a Mi Lenne Ha, nézz a szeme közé, és kérdezd meg tőle: – Na jó, mi lenne a legrosszabb, ami történhet? És ha válaszol rá, akkor kérdezd meg magadtól: – És mit tehetnék én? Meglátod, hogy valahogy majdcsak lesz. Azután azt is meg fogod látni, hogy minden helyzethez meglesz az erőd. És ha mindezt tudomásul vetted, elmúlik a félelmed.
– Igazán?
– Kiváltképp akkor, ha megérted, honnan jön az erő. Így vagy úgy, de mindannyian Nagyon Kicsi Állatok vagyunk, és ez így van jól. Akkor hát miért kell aggódni? Nincs más teendőnk, mint harmóniában élni az Úttal a világ hasznára, és engedni, hogy az Út ereje rajtunk keresztül hatni tudjon. Engedni kell őt működni.
– Ó! – mondta Malacka.
– Ezt a könyvet például nem én írom. Az Megerőltető és Nehéz lenne. Ehelyett hagyom, hogy a könyv rajtam keresztül írja önmagát. Ez Vicces és Izgalmas. A könyv előre hömpölyög, és én a tőlem telhető legjobban követem. Nap mint nap, bármerre járok, szembe jönnek velem a dolgok, és én leírom őket ezekre a lapokra. Más szavakkal így mondja ezt el kedvenc haiku-költőm, Macuo Basó: “Minden útkanyarulatban új ideák születnek, minden virradatkor friss érzések ébrednek.” Az Úttal írni olyan, mint egy utazás. És így van ez minden mással is. Ki tudja, hogy holnap hová vezet bennünket az Út, és mit csinál velünk?
– Sohasem gondoltam így erre – mondta Malacka.
– Ugye érted már, hogy ameddig az Utat követjük, nem félemlíthet meg a félelem – sem a kudarctól, sem a sikertől való félelem.
– A sikertől való félelem? Hát ilyen is van?
– Van bizony, és ettől rengeteg remek ember remeg. Csuang-ce írt erről egyet s mást. Itt van például az egyik:

Jao a látnivalókat nézegette Huában, amikor a határőr felismerte, és odament hozzá. – Ó, a Mester! Szálljon áldás a Mesterre! Hosszú élete legyen!

– Csitt! – mondta Jao.

– Legyen a Mesternek nagy vagyona!

– Csitt! – mondta Jao.

– Legyen sok fia!

– Csitt!

– Hogy van ez? – kérdezte a határőr. – Mindenki hosszú életre, nagy vagyonra és sok fiúra vágyik. Te miért nem kívánod magadnak ezeket?

– A sok fiú – válaszolta Jao – sok gondot jelent. A nagy vagyon nagy bajt jelent. A hosszú élet a jogtalanság hosszú tűrését jelenti. Mindez akadályozza az Erkölcs gyakorlását. Ezért nem kívánom őket.

– Azelőtt Mesternek tartottalak – mondta a határőr. – Most már látom, hogy csak magasabb rendű Ember vagy. Ha a Menny gyermekeket küld neked, bizonyára a hivatalukról is gondoskodik. Ha sok fiad van és azoknak hivataluk, mi gondod lenne velük? Ha nagy vagyonod van és másokkal is megosztod, mi bajod lenne? Ami pedig a hosszú életet illeti...

– A bölcs ember úgy találja meg lakóhelyét, mint a fürj, aggodalom vagy erőlködés nélkül. Úgy táplálkozik, mint a madárfióka, amelyről a Mennyei Út gondoskodik. Úgy utazik át az életen, mint ahogyan a madár röppen, amely nem hagy nyomot maga után. Amikor a birodalom az Utat követi, a bölcs részese a bőségnek. Ha a birodalom elveszíti az Utat, a bölcs visszavonul, és az Erényt gyakorolja. Hosszú életének küzdelmes évei után itthagyja ezt a világot, és ellovagol a fehér felhők szárnyán. Semmilyen gonoszság sem éri utol. Megszabadul minden szerencsétlenségtől. Ugyan milyen jogtalanságot kell hát elszenvednie? – E szavakkal a határőr sarkon fordult és elment.

Jao követte őt. – Várj! – szólt utána. – Csak azt akarom mondani... 

– Ugyan, eredj már! – mondta a határőr.

– Ez a történet annak a taoista mondásnak az illusztrációja, amely szerint “Nyereséget, veszteséget egyformán fogadj. Amit úgy értenek, hogy ne érezd magad Megfélemlítve. Ne csinálj Nagy Ügyet semmiből – úgy fogadd el a dolgokat, ahogyan jönnek. A Világegyetem tudja, mit csinál. Ne fejlessz hát ki nagy egót, és ne félj.
– Ó! – mondta Malacka. – Értem már!
– Kimégy?
– Igen – mondta Malacka. – Megyek, és tovább írom a dalomat.

– Te Bagoly – mondta Micimackó –, jutott valami eszembe.

– Szép, kövér, ügyes Medve vagy – selypített Bagoly.

Micimackónak tetszett, hogy ő szép, kövér, ügyes medve, és szerényen megjegyezte, hogy hiszen csak egy gondolat volt. Kössön az ember egy darabka Madzagot Malackára, aztán dobja föl a levélszekrénybe úgy, hogy a madzag másik végét a csőrében tartja. Azt átlöki a dróton, lehozza a földre; Malacka is nagyot húz, ott, ahol most áll, mindaddig, amíg a másik vége szépen felemelkedik: Na és akkor Malacka csakugyan ott van...

Igen, csakugyan ott van. Hacsak, mint ahogyan Bagoly megjegyezte, a madzag el nem szakad...

– Úgyse szakad el – suttogta Micimackó vigasztalón. – Hiszen olyan Pici Állatka vagy, és én alattad állok, s ha megmentesz mindnyájunkat, hidd el, Nagy Dolog lesz az, és sokat fogunk még róla beszélni, esetleg Verset is csinálok róla, és a népek majd éneklik... Nagy Dolgot művelt a Malacka – lám Micimackó írta rá a verset!

Hát ettől Malacka megvigasztalódott valahogy, s mikor mindennel elkészültek, s érezte, mint emelkedik lassan a mennyezet felé, már annyira büszke volt, hogy szinte felkiáltott: “MOST NÉZZETEK!" Csak attól félt, hogy akkor Micimackó és Bagoly elengedik odalenn a madzagot, és csak néznek.

– Haladunk, haladunk felfelé! – mondta derűsen Micimackó.

– A dolog úgy megy, ahogy elképzeltük, és várni lehetett – vélte Bagoly, igyekezvén segíteni.

Csakugyan, elég hamar ment. Malacka kinyitotta a levélszekrényt, és bemászott.

Aztán, amikor leoldotta a madzagokat, benyomta magát a hasadékon, amelyikbe a régi szép napokban, mikor még ajtó volt az ajtó, rengeteg levél érkezett Baglyocskához váratlanul, miket saját maga írt magának.

Nahát nyomakodott és tolakodott befelé, kifelé, addig-addig, amíg csakugyan kinyomta magát.

És Erőfeszítésüket Siker koronázta. Hát így esett a Segítség és a Megmentés. Ami éppen arra mutat, hogy...

– Már itt is vagyok – jelentette Malacka. 
– Nocsak. Újabb strófa, ugyebár? 
– Az. És refrén. 
– Még refrén is? Akkor hát halljuk!

Nincs mit ahhoz hozzátenni 
Ha a Nagyok s Magasak, 
Roppant izmú Okosak 
Ott állnak most megfürödve, 
S mit nem tudnak ők, csinálod Te. 
Így nem érzed már annyira, 
Hogy kis növésed nagy hiba.
Mi lenne, ha megnőnék, 
S lennék én is Hosszú? 
Benn rekednénk mindnyájan, 
S elérne a Bosszú!

– Egyre jobb – mondtam. – Nagyot fejlődtél. Bravó! Tökéletes.
– Köszönöm – rebegte Malacka, és ha lehet, még az eddiginél is Rózsaszínűbbre pirult.
– A, itt van Füles és Bagoly! Gyertek csak, épp most fogjuk megünnepelni Malacka Bátor Mentőakcióját. Asztalt foglaltam a Hét Fenyőfákban. Beugrunk Kangához a többiekért, és aztán...
– Ott majd lesz palacsinta? – kérdezte reménykedve Micimackó.
– Azt hiszem, van az étlapon. Mézes palacsinta.
– És fagylalt is lesz hozzá?
– Igen. És Zabderce Cipó, és – ó, de mit is kell erről ennyit beszélni? Gyerünk, Malacka, ne maradj le!
– Igen, menjünk – sürgetőzött Micimackó. – És hozd magaddal a dal végét.
–Jövök...

Miért is kéne Megnőnöm? 
Miért legyek én Hosszú? 
Miért akarnék Más lenni 
Végül is?

Malacka Napja

Volt nagy kötelük, azon húzták fel Bagoly karosszékét, képeit meg mindenféléjét, amit kihoztak a régi lakásból. Mindent szépen bele az újba. Kanga odalenn kötözgette a kötelet, onnan kiáltott fel Bagolyhoz néha-néha:

– Ugye, ezt a régi mosogatórongyot úgyse használod már semmire? Jaj, és ez a szőnyeg, hisz ez már csupa rongy!

Bagoly pedig méltatlankodva felelgetett:

– Dehogynem, az mind kell. Hisz csak úgy tudom a bútort rendesen elhelyezni, és az különben sem mosogatórongy, hanem a sálam.

Zsebibaba minduntalan felröppent a kötélen, és egy-egy újabb berendezési tárggyal jelent meg.

Kangát ez zavarta kicsit, mert sose tudta, hol van Zsebibaba. Össze is veszett Bagollyal, és kijelentette neki, hogy a lakása szégyellni való Lyuk, levegőtlen és piszkos, és hogy legjobb lenne, ha ez is lejönne. Milyen rémesen néznek ki azok a kecskebékafarkak – ott ni! –, mintha a sarokból nőttek volna ki. Bagoly lenézett. Kicsit csodálkozott, mert ilyesmiről nem is tudott. Majd röviden és gúnyosan felkacagott, és kijelentette, hogy azok a spongyái a mosakodáshoz, s ha a népek azt se tudják már, mi a fürdőszivacs, mikor ott fekszik előttük, akkor úgyis jól nézünk ki.

– Hát... – mondta Kanga, és Zsebibaba rögtön sírni kezdett:

– Jaj, mutasd meg nekem a Bagoly fürdőspongyáját! Jaj, ott van ni, ott van ni! Ó, Bagoly! Ó, Bagoly, hisz az nem is spongya ma... Tudod, mi az, Bagoly, mikor már a spongya...

De Kanga csak ennyit mondott:

– Zsebibaba kedves!

Nagyon gyorsan mondta, mert így mégse lehet beszélni olyanokkal, akik helyesírást tudnak, és rendesen ki tudják írni: KEDD.

Mire is emlékeztet minket Bagoly háza? Valahogy olyan otthonosnak tűnik. Nézzük végig úgy, mintha még mindig állna – talán ez segít majd az asszociációban. Lássuk csak... Minden olyan, mintha arra csábítaná a természet erőit, hogy döntsék már össze. Már jó ideje annak, hogy ilyen rozoga romhalmazzá vált, mintha tulajdonosa egyéb dolgai miatt elhanyagolta volna a szükséges karbantartási munkákat. Ez... Ó, de hiszen megvan már, mire emlékeztet: a civilizációnkra! Az is romba fog dőlni? De jó is lenne, ha ezt mondhatnánk: “Kíváncsi vagyok, vajon mi lesz vele?” De ezt nem mondhatjuk, mert tudjuk.
Érdekes, sőt néha Hátborzongató, hogy a történelem mennyire ismétli önmagát. Nekünk elsősorban olyan, mintha azt a konfuciánus Hadurat, akit Lao-ce és a többi régi taoista annyit kritizált, új köntösbe öltöztették volna, hogy visszatérve magához ragadja a hatalmat. Ha elolvassuk a Tao Te King leírásait az akkori idők társadalmáról, az embernek az a furcsa érzése támad, mintha csak tegnapelőtt írták volna. Tehát még egyszer – a taoizmus – jelentős kora ellenére – nagyon is jelen-korszerűnek tűnik. És még egyszer: talán tud nekünk nyújtani valamit.
Mert bizony úgy gondoljuk, hogy nemzetünk számára éppenséggel nem jelent Haladást az, hogy John F. Kennedy elnök felvilágosodott korszaka után (a Véletlen Műve lenne, hogy az Elnök idézett olykor-olykor a Tao Te King-ből?) eljutottunk egy másik korszakba, amelybe a Sajátságos Érdekeltségek Képviselőiből álló szégyenterhes kormányzatok rohantak, akik szemmel láthatólag hajlamosak szétdúlni demokráciánkat, tönkretenni hazánk földjét, levegőjét és vizeit, miközben a hazafiság csillagos lobogójába burkolják magukat. Az intelligens, gondolkodó cselekvőképesek már évek óta Kinn vannak a kormányból, míg az önző, tudatlan konzervatívok pedig Benn. Hát ez nem egészen az, amit az Egészséges Társadalom Útjának nevezhetnénk.
Hogy voltaképpen miért nevezik ezeket az embereket konzervatívoknak, azt fel nem foghatjuk, hiszen mi sem áll tőlük távolabb, mint bárminek a konzerválása. Nem őrzik, nem konzerválják a természet erőforrásait. Felhasználják, amilyen gyorsan csak lehet. Nem őrzői sem az erkölcsnek, sem a családnak, annak ellenére, hogy sok álszent ennek épp az ellenkezőjével henceg – ám az efféle hencegés hamar lelepleződik, amikor azok szájából hangzik el, akik a vagyonukat minden erkölcsi értéket csúffá tevő gazdasági vállalkozásokból harácsolják össze, és akik elszegényedett családokat, özvegyeket és árvákat tesznek az utcára. Természetesen a pénzt sem őrzik meg. Legalábbis az adófizetők pénzét. Mintha csupáncsak azt konzerválnák, azoknak a dolgoknak az őrizetéhez ragaszkodnának foggal-körömmel, amelyeket az emberiségnek már réges-régen ki kellett volna irtania: a szűkagyúságot, a türelmetlenséget, a kőszívűséget, a vakbuzgóságot, a macho-izmust és a kapzsiságot.
A Konzervatívok (mivel igen istenfélő népeknek tartják magukat) abban hisznek, hogy “Segíts magadon, Isten is megsegít”. Ők azután meg is segítik magukat mindennel, ami csak a kezük ügyébe akad. De nehogy elvárjuk tőlük, hogy másokat is megsegítsenek! És nehogy elvárjuk tőlük, hogy a földet megsegítsék.
Nemrégiben például nemzetünk “konzervatív” vezetői háborút indítottak, hogy visszaszerezzék Iraktól a kuvaiti olajkészletet. Hozzájárultak a part-menti olajkutak lebombázásához (amivel előidézték a történelem legnagyobb olaj-szennyeződését), arra ösztökélve az ellenfelet, hogy robbantsa fel a kuvaiti olajkutak 30 százalékát, öljön meg negyedmillió embert (a legtöbbjük polgári lakos volt, akik a katonai célpontoknak még a közelében sem voltak). Ezt a háborút a hadviselés történetének a környezetet legjobban pusztító háborújaként tartják számon. Mindez 60 milliárd dollárba került. Az elődeik energiagazdálkodási programjait a szemétbe dobták, de szinte teljesen megszüntették a napenergia kutatásának és fejlesztésének finanszírozását, a hatalmas atomerőmű ipart az adófizetők pénzén lendítették fel, mohó olaj éhségükben kutakat fúrtak a vadvilág menedékeiben és a part-menti vizekben, nem engedélyezték a mérgező hulladékok régóta esedékes és egyre többe kerülő elszállítását, és így tovább, és így tovább. Lehetne nagyobb ellenségünk ilyen pazarló, pusztító “vezetők” mellett?
Sokan vannak közülünk, akik szívesen belevágnak nagyobb és szebb dolgokba, mint az emberiség fejlődése és a továbbélésének biztosítása, de sajnos a jelenleg hatalmon lévő politikai vezetők nagy többsége szemmel láthatóan senkivel sem törődik, csak önmagával. És ez, akárcsak őseink idejében, Háborút jelent.
Jelenleg Amerikában minden évben adó-dollárok milliárdjait költik háborús előkészületekre, fegyvergyártásra és hadiüzemekre, kifizethetetlen adósságba hajszolva ezzel a nemzetet. És eközben szerte az országban nem adózó rablóvezérek luxuskocsikon furikáznak, az elhanyagolt gyermekekre kábítószer-kereskedők és pszichopaták leselkednek, hajléktalan nagymamák róják az utcákat kis kocsikon tologatva maguk előtt minden földi vagyonukat, és a legkülönbözőbb korosztályok képviselői esnek áldozatul a Pisztoly Járványnak. Agyonlövik magukat, vagy egymásra lövöldöznek, aminek eredményeképpen naponta átlag hatvannégyen halnak meg lőfegyvertől – két és fél év alatt ez több amerikait jelent, mint a vietnami háború tizenhat évének áldozatai, nem is beszélve a sebesültekről, akiknek száma hozzávetőlegesen százezreket tesz ki évente.
A Hatalmas-mint-mi Szovjetunió Beleroppant a militarizálódásba, mi pedig szorosan a nyomukban járunk. Eközben a kicsiny Németország és a kicsiny Japán, akik hozzánk képest szinte semmit sem költenek katonai célokra, gyakorlatilag a vállalkozás minden terén legyőznek bennünket. Mit kaptunk viszonzásul azokért a dollár milliárdokért, amelyeket az utóbbi harminc évben a Hadseregnek adtunk? Lássuk csak... felszereltük magunkat harci repülőgépekkel, amelyek nem repülnek, páncélozott tankokkal, amelyek mozdulatlanul állnak, és lőfegyverekkel, amelyek nem lőnek... Nem, mindez nem számít... Elvégre ezt megmondták nekünk. De még valaminek kell lennie... Hát persze! Még itt van évente a félmillió tonna veszélyes hulladék! Ennek a hadiipar a legnagyobb kitermelője. Ezek után elég nehéz megmondani, mi jó származik mindebből. És a mérgező hulladék nem éppen az, amit vissza tudunk vinni az üzletbe, hogy kártalanítsanak.
E pazarlás híre természetesen előbb-utóbb elkerülhetetlenül kiszivárog. Tizennégyezer négyszáz katonai helyszínről már jelenleg is hivatalosan elismerik, hogy méreggel fertőzöttek – fertőtlenítésük az adófizetők több mint kétszázmilliárd dollárját emésztené fel – ami az amerikai hadsereget az ország élenjáró Földgyalázójává teszi. A hadsereg jelenleg körülbelül huszonegymillió négyzetméternyi közterületet tart közvetlen irányítása alatt, és nyolcmilliónál többet “bérel” olyan ügynökségektől, mint az Amerikai Erdő Szolgálat – ami lehetővé teszi, hogy ötvenhét nemzeti erdő két és félmillió négyzetméternyi területén százhatvanhárom hadgyakorlatot tartsanak. Vajon a Fegyveres Erők mennyire tartják tiszteletben azt a földet, amelyen gazdálkodnak? Hát...
Az Amerikai Hadmérnökök Alakulata úgy írja le a kolorádói Sziklás-hegység F-vízgyűjtő medencéjében levő fegyver- és lőszerraktárt, mint “a földkerekség legszennyezettebb négyzetmérföldjét”. Állatok és madarak ezrei pusztultak el, amikor a vizéből ittak, vagy akár csak fürödtek benne. A nevadai “Bravo 20”-tüzérségi lőtér tizenöt év után hatvannégy négyzetmérföldnyi holdkráterré vált. 1983 és 1984 között A Stillwater-hegység Nemzeti Vadasparkjának vize elöntötte a területet, és a víz összekeveredett a bombakráterek vegyianyagával, majd amikor az ár elvonult, milliószámra pusztította el a halakat és ezerszámra a madarakat. Az indianai Jefferson Kísérleti Lőtér kilencven négyzetmérföldnyi erdejére-mezejére huszonhárommillió tüzérségi, tank és mozsárágyú lövedéket lőttek ki. Ezek közül megközelítőleg másfél millió lövedék még fel sem robbant. Rengeteg van még a felszín alatt, és a helyüket szinte lehetetlen megállapítani. Ha egy szakértő elhatározná, hogy fertőtleníti ezt a valaha érintetlen területet, ahhoz tízméternyi földet kellene eltávolítania páncélozott bulldózerekkel – kilencven négyzetmérföldnyi terület talaját tízméternyi mélységben.
“Amikor a birodalom az Utat követi” – írja Laoce –, “a lovak trágyásszekereket húznak maguk után a mezőkön. Ha a birodalom letér az Útról, a lovak harci szekerekkel rohannak a városfalak alá”. És:

Három kincsemhez ragaszkodom: 
első a szeretet, 
második a mérték, 
harmadik a tartózkodás. 
Szeretek, ezért bátor vagyok, 
mérték által hatalmas vagyok, 
visszavonulok, hát vezető vagyok.
Manapság
szeretet nélkül merészkednek, 
mérték nélkül vezérkednek, 
tartózkodás nélkül hatalmaskodnak: 
ezért elpusztulnak.

A taoisták szerint az ideális kormány “megtölti a hasakat és felépíti a csontokat” – vagyis a társadalom legalsó rétegeinél kezdi a gondoskodást. Manapság a kormány, az üzleti élet és az ipar vezetői úgy “gondoskodnak a társadalomról”, hogy mind több és több pénzt és hatalmat adnak azoknak, akik a csúcson vannak. Ott azután Meg is Akad a Dohány. Lao-ce így írja le ezt a helyzetet:

Ha pompás a palota: 
a szántóföldek begyepesülnek, 
a magtárak kiürülnek. 
Dísz-köntösben járnak, 
éles kardot hordoznak, 
étellel-itallal be nem telnek, 
fölösleges javakat halmoznak: 
rablás, dicsekvés a neve. 
Nem ez az útnak szelleme.

Micimackó megtalálta Malackát, és együtt indultak el a Százholdas Pagonyba.
– Te, Malacka – mondta Micimackó némileg félénken, mikor már egy darabig hallgatagon mentek egymás mellett.

– Mi az, Micimackó?

– Emlékszel arra, mikor én neked kijelentettem, hogy egy TISZTESSÉGES MICIMACKÓ VERSET kellene írni arról a TUDODMÁRMIRŐL?

– Kijelentetted, Micimackó? – Malacka orra pirulni kezdett. –Ja, igen, emlékszem.

– Meg is írtam, Malacka...

A vörösség Malacka orráról lassan átment a fülére. Ott le is telepedett.

– Meg is írtad, Micimackó? Arról az... Izéről... mi? Mikor az az Izé... Úgy értem, csakugyan megírtad?

– Megírtam, Malacka.

Malackának fellángoltak a fülei. Akart is valamit mondani, de bár köhécselt is egyet-kettőt, nem jött ki semmi. Micimackó elkezdhette: 
– Hét szakból áll.

– Ehem – nyikkant meg egy vékony hangocska.
– Nini, Malacka!
– Én vagyok. Láttad mostanában Micimackót?
– Nemrégiben. De ha már itt vagy, hadd kérdezzek tőled valamit. Hogy viselkednek veled mostanában?
– Elképesztően jól – felelte. – Tegnap ketten is kértek tőlem autogramot.
– Nocsak. Akkor kezd híre menni a dolognak.
– Igen – és egyre izgalmasabb, de tényleg.
– És hogy viselkedik veled Füles?
– Azt nem tudom – mondta Malacka –, mivel már jó ideje nem találkoztam vele.
– No, ez már haladás. Bocsánat. Szegény öreg Füles. Elnézőbb is lehetnék vele.
–Jó sok minden nyomaszthatja – mondta Malacka. – Nehéz dolog lehet ilyen Fülesfélének lenni.
– Mindnyájunknak megvan a magunk baja, ami nyomaszthat – mondtam. – Egy kicsit te is hajlasz az aggodalmaskodásra. De te legalább teszel valamit ellene. Ez a különbség közted és Füles között. Vagyis ez az egyik különbség.
– Mindegy – mondta Malacka. – Azért nem kellene túl szigorúan bánni Fülessel. Biztos hálás lenne egy kis Kedvességért.
– És most szaladok – tette hozzá. – Meg kell keresnem Micimackót. Viszlát.
Hát jól van.

– Hét? – Malacka hallatlan közönyt tettetett. – Nem szoktak hétszer zümmögni, Micimackó... 

– Hát nem is – mondta Micimackó. – Ilyet ugyanis nem írtak soha.

– A többieknek már mondtad? – kérdezte Malacka, aki egy pillanatra megállt. Fölvett a földről egy ágat, és elhajította.

– Nem szóltam. Én szerettem volna tudni, neked hogy kedvesebb. Ha most itt mindjárt eldúdolom, vagy megvárjuk, amíg a többieket is megtaláljuk, és aztán valamennyiük előtt egyszerre zümmögöm? 
Malacka elgondolkodott.

– Én legjobban szeretném, Micimackó, ha most itt elénekelnéd nekem. Aztán elénekelhetnéd mindnyájunknak. Mert akkor Mindenki hallja... Én meg elfordulhatok és mondhatom: “Igen, Micimackó említette nekem.” És úgy tehetek, mintha nem is figyelnék oda.

Ha ezen a ponton kissé Malackásnak látszunk, és vak optimizmus helyett némi gyanakvással tekintünk a verkli-megy-tovább jövőbe, ez talán azért van, mert olyan országban élünk, amely bár a világ népességének 5 százalékát teszi ki, a világ energiáinak 25 százalékát használja fel, a világ üvegházhatásait előidéző gázok 25 százalékát árasztja ki, és még mindig nem szabályozta a széndioxid kibocsátást. Mialatt Németország és Japán már évek óta learatja az energiatakarékosságba fektetett gazdasági hasznát – ami Németországot az Európai Gazdasági Közösség modelljévé teszi – addig a mi országunk, amelynek gazdasági kiadásai egyre emelkednek, szinte teljesen figyelmen kívül hagy minden efféle dolgot, és pénzét arra a bizonyos tudod-már-mire költi.
Igen, megvannak a kétségeink afelől, hogy hazánk mennyi szeretetet is érez valójában a föld iránt. Vajon ez a szeretet nem az otthonainkban kezdődik? Elég egy gyors pillantást vetni egy tipikus amerikai házra és a garázsára, és máris döbbenetes számú föld-ellenes vegyifegyver mered ránk, amelyekkel sakkban tartjuk a természet világának erőit. Hogy azután odakint mi van... Az amerikaiak évente harmincmillió kilogramm gyomirtót zúdítanak országunk pázsitjára – többet, mint amennyit a farmerek használnak fel, amikor megtermelik rovarirtószerrel dúsan átitatott élelmünket. A Gyepimádók által használt harmincnégy féle vegyszer között jó néhány akad, amelyet 1940 óta egyszer sem teszteltek le hivatalosan. És a többi sem lehet holtbiztos... 
Ha úgy tűnik, hogy már nem vagyunk teljes mértékben meggyőződve arról, hogy továbbra is ilyen felelőtlenül viselkedhetünk, anélkül, hogy súlyos árat fizetnénk érte, ez talán azért van, mert olyan bolygón élünk, ahol naponta öt-tíz féle faj van pusztulásra ítélve, és percenként tizenhárom négyzetméternyi erdőt vágnak ki, ahol a föld egyharmada válik sivataggá, és ahol évről-évre már szinte megszokottá válik, hogy egyre több aszály és árvíz fenyegeti az életet. Dél-Chilében a földünk ózonrétegében keletkezett lyuk alatt, amelyet az általunk kibocsátott vegyianyagok okoztak – a lyuk négyszer nagyobb az Egyesült Államoknál és egyre nő –, az emberek már éppen úgy megszokták, hogy rekkenő nyárban is sötét napszemüveget, kalapot és hosszú ujjú, zárt ruhát viseljenek, mint azt, hogy csúcsidőben a rákkeltő ultraibolya-B sugárzás ezer százalékkal ugrott az ózonlyuk-előtt mért sugárzás fölé. Ugyanezen a területen rengeteg megvakult nyulat, juhot és halat találtak, amit nyilván szintén az ultraibolya-sugárzás okozott. 
Így azután, ahogy a Nagy Szónoklatokat halljuk a tudatos környezetvédelem fokozásáról és arról, hogy az ember minden idevágó problémát meg tud oldani, és figyeljük, hogy eközben az ember hogyan bánik a földdel és annak élőlényeivel, amelyek mivel életük egyre lehetetlenebbé válik, lehetőleg minél messzebb futnak, repülnek, úsznak, csúsznak tőle, kivéve azokat, amelyek képtelenek elszaladni, mert gyökeret eresztettek – akkor csak állunk és ámulunk, vajon Ki Tesz Bolonddá Kicsodát?
Azután a természethez fordulunk, figyelünk és hallgatózunk. És a természet azt mondja, hogy Nagy Vihar van készülőben, de még jóval előtte a dolgok nagyon Érdekessé válnak – nagyon Érdekessé, valóban.
Szeretnénk továbbadni valamit, amit közvetlenül a földtől tanultunk, no meg a Taoistáktól, a Tibeti Buddhistáktól, az Amerikai Bennszülöttektől, Ézsaiás próféta írásaiból és másoktól: azt, hogy az élet új útja közeleg – ami annyira más, mint a mai, hogy mai szóhasználattal nehéz, majdnem lehetetlenség leírni. Nevezzük hát el Malacka Napjának.
Mielőtt elkezdenénk, azt mondanánk mindazoknak, akiknek nincs hajlamuk vagy idejük arra, hogy megismerkedjenek a természettel, hogy sebaj – előbb vagy utóbb úgyis megismerkedtek vele. Ugyanis a következő néhány év folyamán a természet maga jön el hozzátok (bár nem biztos, hogy olyan formában, ami nagy örömötökre fog szolgálni). Talán hasznotokra válik, ha már most elkezdtek megismerkedni vele. Ez persze csak egy javaslat.

Egy Fa fekszik itt. Itten egy Fa 
fekszik, mit Bagoly szeretett. 
Míg állt, szerette. Őt szerette. 
Barátjával dicsőítette. 
(Barátja ÉN valék, ha még 
e Tényt nem tudnád, kedvesem.) 
S erre lett egy RE-ET-TENETES.

Re-et-tenetes vihar, mi hasra 
fektette fáját. A laposra 
vágott fa ellaposodott,
ah, mily rémséges állapot! 
Lakása... fája... a barátja 
álltuk körül, miként koporsót, 
ilyet nem láttam még soha.

Malacka ekkor (A MALACKA!) 
gondolt nagyot, és azt kimondta. 
BÁTORSÁG – mondta és REMÉNY, 
nekem kell egy MADZAG. Kemény 
legyen, de inkább vékony. Mindenesetre 
MADZAG LEGYEN. S ha nincs, na jó, 
ám hozzatok egy Kötelet.

– Hello, Füles! – mondtam. – Épp rólad beszéltünk.
– No persze, a hátam mögött – vágta rá Füles. – Hogy milyen semmirekellő vagyok, meg efféle. Sose tudhatod, mi vár rád a következő pillanatban. Még a barátaidtól is. Ha ugyan egyáltalán vannak barátaid.
– Állítsd le magad, Füles! Hát persze, hogy vannak barátaid. Például itt van Malacka. Épp most mondta, hogy ezentúl Kedvesebb lesz hozzád, tekintettel a nehézségeidre.
– Ezt mondta? Ezt mondta Kis Malacka? Ez a szép szál fiatal malac mondta ezt?

Nahát akkor.

De hogy befejezzük, amit elkezdtünk...
Akár észrevették már jónéhányan, akár nem, az ember, az Alacsonyabbrendű Állat mostanra bebizonyította önmagáról, hogy képtelen tovább életben tartani saját faját – és a többit is. Ezért a föld, hogy rendbehozza a dolgot, elkezdte megvalósítani a saját tervét. Nagylelkű, gyengéd és szerető szellemhez hűen egyik figyelmezetést adja a másik után, mit is kell tennünk – tennünk, ezt szeretnénk kihangsúlyozni, az emberiség életbenmaradása érdekében. Az érzékenyek épp most kapják meg az üzenetet. Ám egy szép napon, amikor az érzéketlenek a legkevésbé várnák, ott találják magukat a Hidegben, úgy, ahogyan hébe-hóba jégbefagyott mamutokat találnak fenn északon, szájukban még ott a valaha frissen zöldellő falevél, szemükben meg a kérdés: “Hé! Ki zárta el a fűtést?” Ha jól értjük, az Ami Közeledik egyik fő oka a bolygónk jelenleg is folyó letarolása – erdeinek tömeges kiirtása.
Az amerikai polgárok évente egymilliárd dollárt költenek adójukból arra, hogy támogassák az Amerikai Erdő Szolgálatot akik Óriási Kiárusítási Akciójuk során régi ősparkokat és erdőségeket adnak el a fafeldolgozó iparnak, ennek eredményeképpen számtalan őshonos állat és madár elveszíti otthonát. Hazánk eredeti erdőállományának kilencvenhat százalékát már kivágták. Kínában ezalatt a kormány folyamatosan negyvenötmillió embert foglalkoztat az újraerdősítésben, a faültetést kötelező tantárggyá tették az iskolában, és elrendelték, hogy minden tizenegy év feletti kínai lakosnak évente három-öt fát kell ültetnie. (A kisebb gyerekek a fű- és a virágültetést tanulják.) Ezek az emberek talán Tudnak valamit.

– Már vissza is jöttél? Megtaláltad Micimackót?
– Nem – mondta Malacka. – Nem tudom, hol lehet. Helló, Füles!
– Á! – mondta Füles. – Barátom, Malacka. Nem úgy, mint egyesek itten.
– Füles – mondtam –, láttad Micimackót? 
– Igen. Láttam. Meglehetősen kurta, gömbölyded Medve – kellemes személy, de nem túlságosan intelligens, ha tudod, mire...
– Igen, igen. De azt is tudod, hol van?
– Nem.
– Nini, Malacka, itt jön Micimackó – Nyuszival.
– Micimackó, emlékszel, amikor segítettünk Bagolynak elmozdítani azt a... – kérdezte Malacka.
– Hogyne – felelte Micimackó. – Tudod, hogy fonográfus memóriám van.
– Úgy érted, fotográfus – helyesbítette Nyuszi.
– Nem – csökönyösködött Micimackó. – Fonográfus. Körbe-körbe jár, mint a fonográf. Néha megakad. Ezért emlékszem olyan jól mindenre.
– Akkor hát vigyázz rá – mondta Malacka.
– Vigyázzak? Mire? – kérdezte Micimackó.

Igen. De folytassuk, jó? Szeretnénk egy javaslatot tenni, esetleg kettőt, amelyek átsegíthetnének bennünket a fent említett Közelgő Átmeneten.
Reméljük, mostanra már bebizonyítottuk, hogy a Taoizmus nem Hajlíthatatlan Ösvény. Elvégre a Taoizmus a Tao-t követi – és a Tao nem mereven, makacsul működik. Amint azt Lao-ce nyomatékosan leszögezi a Tao Te King első sorában: “A követhető Út /szó szerint: Az Út, amely az Út lehet/ olyan Út, amely állandóan változik” (e sort rendszerint úgy fordítják, hogy: “Az Út amely megmutatható, nem az Örök Út”).

A Taoizmust hagyományosan a Sárkány Útjának tartják – így a sárkány lett az átalakulás kínai szimbóluma. Tekintettel arra, hogy mifelénk a sárkánynak elég rossz sajtója van, talán jobb szimbólum lenne a Pillangó. De használjunk bármilyen szimbólumot, a Taoizmus az Átváltozás Útja – az az út, amelyen haladva valamely dolog valami mássá változhat.
Az bizonyos, hogy a taoistákat évszázadok óta a varázslókkal azonosítják – mint ahogyan a taoizmus bizonyos mértékben varázslat – nagyon gyakorlati formában, de mégis csak varázslat. Most röviden eláruljuk két titkát ennek a varázslatnak – két alapvető taoista átváltoztatást, amelyek roppant hasznosnak bizonyulnak majd az elkövetkezendő években. Az első a Negatívum Pozitívummá Fordítása. A második az, hogy a Pozitívum Pozitívumot Vonz. Egyéb taoista titkokkal ellentétben kevés a veszélye annak, hogy ezek az elvek Rossz Kezekbe kerülhetnének, mivel rossz kezekben mindez nem működik. Annyit még hozzátehetnénk, hogy a legjobban Malackák esetében működik.
A Negatívum Pozitívummá Fordítása a taoista harcművészet közismert elve. Ha önvédelemre használod, akkor támadód erejét visszatereled rá, és a magad hasznára fordíthatod. Tulajdonképpen meglendíti az öklét, és a saját arcába üt. Ha csak egy csepp esze van, akkor rövidesen megelégeli és békében hagy.
A negatív pozitívvá változtatásával mindent felhasználhatsz, ami csak az utadba akad. Ha téglát vagdosnak hozzád, házat építhetsz belőle. Ha megdobálnak paradicsommal, nyiss zöldségesboltot. Gyakran egyszerűen azzal is változtathatsz valamilyen helyzeten, ha változtatsz a hozzáállásodon. A Forgalmi Dugót például fogd fel úgy, mint Lehetőséget a Gondolkodásra, vagy a Társalgásra, vagy az Olvasásra, vagy egy Levél megírására. Ha feladjuk fontosságunk tudatának képzetét és arról való képzelgéseinket, hogy mi lehetne, akkor elősegítjük, hogy a dolgok olyanná váljanak, amilyenekre épp szükségünk van.
Ugyanilyen úton az ember negatív jellemvonásai  is átalakíthatóak. Az önző konokság az altruista ügy iránt érzett önzetlen odaadássá változtatható. Mások irányításának vágya átfordítható saját életünk irányításának és tökéletesítésének vágyává – és mások segítésévé, hogy ugyanezt tegyék. Ha arra hajlottunk, hogy elvesszünk a részletekbe, az arra változtatható, hogy egy cél elérésének érdekében figyelmesen, egymás után, lépésről lépésre összekapcsoljuk a dolgokat. A döntésképtelenségből sokoldalúság, rugalmasság és kiegyensúlyozott szemlélet fejleszthető ki. És így tovább.

És a LEVÉLSZEKRÉNYT elérte. 
Micimackó és Bagoly legott, 
hálás köszönetet rebegve, 
előtte térdre is rogyott. 
(Honnan levelet szoknak szedni 
“Ide levél jön!” felirattal.) 
Oda nyomakodott Malacka, 
s onnan intézte, áhítattal,

mentési kísérleteit.
MALACKA, hős, Te! Hős bizony!
Remegtél? Nem! Hát sápítoztál?
Nem! Kúsztál, sodródtál azon
az “IDE LEVÉL J ÖN CSAK”-on által
(Én láttam ezt, kérem! Én láttam!)

Következzen kedvenc példáim egyike valakiről, aki a negatívumot pozitívummá változtatta.
1838 januárjában Charles Dickens, a rendkívül népszerű regényíró álnéven Yorkshirebe utazott, hogy magánnyomozást folytasson néhány bennlakásos iskolában, amelyekről már gyerekkorában hallott. Nem kellett sok idő hozzá, és észrevette, hogy amit a nemkívánt gyermekekkel való brutális bánásmódról rebesgettek, a valósághoz képest csekélységnek tűnt. Egy William Shaw nevű iskolaigazgató elleni vádban, amelyet az egyik fiú diktált le, aki a gondoskodás során megvakult, ezt olvasta Dickens: “A vacsora meleg tej volt vízzel és kenyérrel... Általában öt fiú aludt egy ágyban... Vasárnaponként olyan üstben forralták a teát, amelyben nyüzsögtek a férgek... Tizennyolc fiú volt ott magánkívül, ketten közülük teljesen megvakultak... Novemberre már ő is megvakult, akkor beküldték egy elkülönítőbe, ahol már kilenc másik fiú szintúgy megvakult...”
Egy sivár délután, amikor hó borította a földet, Dickens átsétált a yorkshirei temetőn, és megszámolta a gyermeksírokat, amelyeknek kis halottai valaha megfordultak az olcsó körzeti “iskolákban”. Az egyik sírról ezt olvasta le: “Itt nyugszik George Ashley Taylor földi porhüvelye... aki hirtelen halált halt Mr. William Shaw Intézetében...” Dickens a sírfelirat olvasása közben gondolta ki következő regényének témáját – egy szerencsétlen, Smike nevezetű fiú pusztulását, akit gonosz tanára úgy megkínzott, hogy belehalt. Ez a következő regény a Nicholas Nickleby volt, amelyet Dickens azért írt meg, hogy a figyelmet arra az iskolára irányítsa, amelyet megnézett, és – saját szavait idézve – lerombolja azt. Néhány évvel a Nicholas Nickleby megjelenése után akkora lett a közfelháborodás, hogy fokozatosan bezárták az összes yorkshirei börtöniskolát.
Charles Dickens egész regényírói pályafutása alatt saját sötét gyermekkora tapasztalataiból merített: a félénk, fogékony kis Charlest napi tíz órás munkára kényszerítették egy patkányoktól hemzsegő raktárban, míg apját az adósok börtönébe zárták. Dickens ezekkel a tapasztalatokkal a háta mögött fényt derített az önelégült viktoriánus társadalom árnyoldalaira, és “szórakoztató műveiben” leleplezte a társadalmilag eltűrt kegyetlenség és hanyagság következményeit. Ugyanis inkább mulattató volt, mint reformer. Nem bízott a társadalmi újítókban, akik hajlamosak voltak arra, hogy elfordítsák a népet azoktól az ügyektől, amelyekért oly harciasán síkraszálltak, ezáltal akaratlanul is gyengítve a saját erejüket.
Charles Dickens ehelyett inkább arra törekedett, hogy meleg, biztonságos légkört teremtve elbűvölje a zömmel Londonban elő közönségét könnyed és humoros történeteivel, amelyekben az olvasó tudta, hogy végül az összes probléma megoldódik, és a jó elnyeri jutalmát... Így aztán ezeken a vigaszt nyújtó oldalakon be tudta mutatni mindazokat, akikről a művelt társadalom szíve szerint tudomást sem vett volna – a szegényeket, az elhanyagoltakat, a megalázottakat, a letiportakat. És az a társadalom, amely oly sokáig elfordította a tekintetét, elkezdett figyelni a kitaszítottjaira.
Bár Charles Dickens sivár gyermekkort és bizonytalan családot mondhatott a magáénak, amelyben az apa nem sokat ért apaként, és az anya sem ért sokat anyaként, erőteljes hatásával azonban úgyszólván egymaga megteremtette a szilárd, segítő, viktoriánus családmodellt és azt a színpompás családi karácsonyi ünnepet, amelyet ma is ismerünk. Dickens nagy részben felelős azért a korszerű (de ma már veszélyben levő) felfogásért, amely szerint a gyermekkor az élet egyik legfontosabb korszaka, s így megbecsülést és védelmet érdemel.
A karácsonyi ünnepek alatt Dickens – az ügyes amatőr bűvész – remekül elszórakoztatta családja és barátai gyermekeit: a korpásládát tengerimalaccá változtatta, az üres serpenyőből karácsonyi puddingot húzott ki, a levegőben rézpénzek röpködtek, és a gyerekek csak úgy sikítoztak a nevetéstől.
Charles Dickens egész életében olyan bűvész volt, aki az életet maga körül varázslatosan változtatta jobbá annál, mint amilyen azelőtt volt. Ezzel reményt adott a reménytvesztetteknek, kiváltképp az elveszett, védtelen gyermekeknek, akikre korábban senki sem figyelt oda azok közül, akiknek hatalmuk és befolyásuk volt. És ezeknek a gyermekeknek legalábbis Dickens jóval többet jelentett puszta mulattatónál. Amikor meghalt, a Westminster apátságban temették el, és sírjához csodálóinak ezrei zarándokoltak. Ahogy fia leírásából tudjuk, sírjánál a töméntelen koszorú között voltak “apró, ügyetlen csokrok, amelyeket rongydarabokba csavartak”.

Láttam Malackát, mint szaladt.
(“A Megmentőt én elhozom!”)
Egy Bagoly van veszedelemben
s egy Micimackó! Úgy bizony!
Emberek!
(Jöjjetek, és megtelt a berek.)

Segítség ide, hej, segítség! 
Ordít Malacka, s jöttenek 
Dicső Állat...Dicső Malacka! 
S ajtót nyitottak emberek, 
most a rabok kijöttenek. 
Malac, éneklem tettedet.

– Szervusz, Kanga. Mi szél hozott?
– Nemrégiben ott járt nálam a postás – mondta Kanga. – És tévedésből otthagyott egy Malackának szóló levelet.
– Tényleg? Ez érdekes – rendszerint ilyentájban már ide szokott érni. De ma még nem kézbesített.
– Az még beletelik egy kis időbe – mondta Kanga. – Tigris elszaladt a leveleszsákjával.
– Aj-aj, tényleg? Akkor lehet, hogy a katalógusaim és a számláim már elvesztek valahol a Százholdas Pagonyban. No, de remélem, Tigris jó munkát végez.
– Majd én felkutatom – dirigált azon nyomban Nyuszi. – Bagoly, neked a levegőből kell kutakodnod. Füles, te velem jössz. Micimackó és Malacka...
– Malacka itt marad – közöltem. – Ez a levél Fontosnak tűnik.

Miközben Malacka a levelét bontogatja, vessünk egy pillantást a Pozitívum Pozitívumot Vonz elvére. Könnyen ráismerhetünk az erejére, ha először felidézzük az ellenkezőjét, a Füles Effektust. Ha elég sűrűn elmondogatjuk a gyerekeknek, hogy Ügyetlenek, Csúnyák, Buták vagy Maflák, akkor csak idő kérdése és csakugyan ilyenek lesznek. Agyuk bizonyos szinten megőrzi emlékezetében a kijelentéseket és amit hisznek róluk, és igaznak fogadja el még akkor is, ha valójában távolról sem az. A Malacka-szerű érzékenység különösen védtelenné teszi őket az ilyen hatásokkal szemben. De ugyanakkor a rendesnél nagyobb mértékben teszi képessé őket a pozitív átváltozásra. Ezért van az, hogy a Taoizmus annyira kihangsúlyozza a Malacka-tulajdonságok ápolását, valamint a pozitív magatartás és az értékrend fontosságát.

– Nem tudom, mit kezdjek ezzel – mondta Malacka. – Nem kukkantanál bele?
– Ez aztán a hatás, Malacka! A Sandhurst Egyetemről küldték – Pemberton U. Throckmorton, a Bölcsészettudományok Magisztere, a Filozófia Doktora stb. 
“Malacka Úr, Tisztelt Uram! A Sandhurst Egyetem Igazgatóságának felkérésére közlöm önnel kívánságunkat, amely szerint a Bátor Állat (B.Á.) kitüntetést óhajtják adományozni Önnek. Rendkívül örülnénk, ha a kitüntetés átadásának ünnepségén megtisztelne bennünket jelenlétével, melyet...”
– Malacka, ez csodálatos! Kitüntetés Sandhurstből! Ejha! Most lesz mit a falra akasztanod. Nem is tudtam, hogy ilyesmivel is foglalkoznak.

Hol is tartunk? Ja, igen.

Alapvető példája a Pozitív Pozitívumot Vonz elméletnek a taoista orvoslás alapelve, amely szerint az egészség titka az egészségben rejlik. Ezért a taoisták az egészség és a hosszú élet elvét tanulmányozzák – a szellemi és az érzelmi síkokon épp úgy, mint a fizikain – és ezzel együttműködve dolgoznak. Ezzel szöges ellentétben áll a technikai-gyógyszeres-és-sebészeti Ipari orvoslás azon hiedelme, hogy az egészség titka a betegségben keresendő, amely miatt a betegséget és a halált tanulmányozzák. Ennek következményeképpen a tipikus nyugati kórház nem egyéb, mint a betegeket és a sérülteket rehabilitáló hely, amely csatatérhez hasonlít, ahol az orvos-katonák a legdrágább és legmodernebb fegyverekkel felszerelkezve fáradhatatlan és kíméletlen csatákat vívnak az Egészségtelenség ellen.
Hasonlóképpen negatív hadiállapotot láthatunk a világ üzleti életében, különösen a nyugati féltekén. A sikeres ember azért tűnik sikeresnek, mert Agresszív – utána veti magát valaminek, azután megkaparintja. Igen valószínű, hogy pozitív magatartása vonzza hozzá e dolgokat, és az teremt alkalmat a siker megteremtésére. De az is lehetséges, hogy a szemlélődők úgy látják, nem a pozitív Magatartása vezetett eredményre, hanem az Agresszivitása. Így azután ezt utánozzák. És mivel az agresszió még több agressziót szül, a sikeresnek-lenni-akarás az üzleti életet űzött Életté teszi, és az egyre növekvő harcias szellem légkörét és a negativitást teremti meg, amelyben viszonylag kevesen számíthatnak sikerre – és még kevesebben számíthatnak boldogságra.
“Aki tudja férfi-hatalmát, mégis őrzi nő-lágyságát..." “Térj vissza gyermek-mivoltodhoz” “A gyermekek, akiknek játék az élet, sokkal jobban látják az élet valódi törvényeit és viszonylatait a felnőtteknél... akik azt gondolják magukról, hogy bölcsebbek a tapasztalataik, vagy inkább a kudarcaik által.” “A nagy ember megőrzi gyermeki gondolkodásmódját.” Azt szoktuk mondani, hogy a nagy ember úgy játszik, mint a gyermek és oly vonzó, mint egy asszony. Játsszon bármily komolyan és tűnjön bármily férfiasán vonzónak, mindamellett gyermeki és nőies.
És ezzel eljutottunk a minden idők legnagyobb Malackájához, aki úgy változtatta meg saját és milliók életét, hogy meglévő hatalmas erejét azokra fordította, akik a pozitívumot pozitívval vonzzák. Csuang-ce következő szavaival mutatjuk be őt:

A nagy mester népével harmóniában kormányozza a birodalmat, s így arra serkentheti népének gondolkodását, hogy az természetesen és lázadozás nélkül valósítsa meg elgondolásait. Befolyása alatt tökéletesíthetik viselkedésüket, a bűn és az erőszak kipusztulhat belőlük, és úgy haladhatnak előre egy emberként a közös jóért, mintha saját kezdeményezésükre tennék.

Hasonlítható-e az ilyen vezető az eddigi történelmünk akár legnagyobb neveihez is? Akihez hasonlítható, az abban az időben élhetett, amikor ezek bármelyike még a világra sem jött. Egyetlen vágya lehetett csupán, hogy mások gondolkodását eljuttassa azoknak a rég elfeledett időknek az Erényéhez.

Mohandasz Karamcsand Gandhi törékeny, szégyenlős kisfiú volt. “Egyedüli társaim a könyveim és a leckéim voltak” – írta később. “Mindennap pontosan órakezdéskor az iskolában voltam, és amint vége volt a tanításnak, hazarohantam. Szó szerint rohantam, mert senkivel sem bírtam szóbaállni.” Évekig nem ment sehová esténként. Még fiatalon Angliába utazott, és jogot tanult. “Ha társaságba hívtak – írta –, féltucat vagy valamivel több ember jelenlététől már megnémultam.”
Ám Mohandasz Gandhi Tanuló volt. Tanult stúdiumaiból. Tanult az örökös Malacka-létből. És még idejében tanult a szüleitől is, tőlük tanulta meg az élet néhány legfontosabb leckéjét.
Apjától tanulta meg a bátorság, a nagylelkűség, az erkölcshöz és igazsághoz való rendületlen ragaszkodás fontosságát. Anyjától tanulta meg, milyen fontossága van a nyájasságnak, a szerénységnek és a megfontoltságnak, valamint a hajlékony szilárdságnak, amely lehetővé teszi, hogy az ember úrrá legyen a befolyásolhatóságon. És mindkettejüktől megtanulta, hogy ha az ember pozitív eredményeket akar elérni, akkor pozitívnak kell lennie, s hogy kitartó jósággal mindig diadalmaskodni lehet a gonosz felett, noha úgy tűnhet, hogy ez jó sok időt vesz igénybe.
Végül is Gandhi, aki a tanultakat felhasználva egyik Esélytelen Ügyet vitte előre a másik után, meglehetősen jó harcosként vált ismertté, aki olyan csatákat is megnyer, amelyekben az idősebb, jóval tapasztaltabb bajtársak szerint lehetetlen győzni. Gandhi nem csak győzött. Győzelmét olyanná tette, amiről a kínai mondás így szól: “Harc nélküli harc”.
Amikor Gandhi Dél-Afrikában a hinduk súlyos, törvénybe foglalt diszkriminációjával találkozott, megkezdte erőszakmentes ellenállási mozgalmát. A börtönben, ahol tisztelettudó, előzékeny magaviselete miatt olvashatott, nagy hatást tett rá Henry Dávid Thoreau esszéje, a Polgári Engedetlenség. Ám az afféle szavak mint “ellenállás” vagy “engedetlenség” igen zavarták. Pozitívabb meghatározást keresve egyik unokafivérével rátaláltak a Satyagraha, vagy Igazság Ereje kifejezésre.
Gandhi azt mondta, hogy az Igazság Ereje legyőzheti az ellenfeleket úgy, hogy tiszteletadó, türelmes állhatatossággal megváltoztatja őket – átalakítja, nem pedig rombolja őket. Újra és újra azt mondták neki, hogy ez nem működhet. És újra meg újra működött, minden túlerő ellenére.
Dél-Afrikában az Igazság Ereje győzelemre vitte a Hinduk Felszabadítási Törvényjavaslatát. Indiában a demokratikus reformokat. Politikailag régóta elkülönült területeket, pártokat és frakciókat egyesített. Véget vetett a polgárháborúnak. Felszabadította a nemzetet a brit uralom alól, és felszabadította az üldözött és börtönbe vetett “érinthetetleneket” a gyötrő kasztrendszer alól. Gandhit – aki nem vállalt kormányhivatalt, ám ugyanakkor ő vezette a népet – mindez a népszerűségnek oly magas fokára emelte, hogy éhezéssel politikai engedményeket tudott kicsikarni. És bármennyire tiltakozott ellene az ízlése, megkapta a Mahatma, a Nagy Lélek címet. Gandhi kitartott amellett, hogy ő nem isten – azt mondta, hogy életében a Satyagraha sikere éppen azt mutatja, hogy bárki hasonló eredményekre juthat.
Bármerre járt Gandhi, mindenütt átalakította a körülményeket és az életet. Ahogyan egyik barátja és életrajzírója feljegyezte: “Gandhi... azzal változtatta meg az embereket, hogy nem olyannak tekintette őket, amilyeneknek ők tartották magukat, hanem olyanoknak, amilyenek szerettek volna lenni, és mintha mindannyian jók lennének.
Sokan idézik a M. K. Gandhiról és az Igazság Ereje mozgalomról szóló írásokat. De kedvenc sorainkat úgy hisszük, eddig még soha nem idézték. Ezeket ugyanis Lao-ce írta, évszázadokkal Mohandas Gandhi születése előtt a Tao Te King fejezeteiben, egyiket a másik után.

Nincs lágyabb, mint a víz,
mégis a köveket kivájja:
nincs különb nála.
A gyenge legyőzi az erőset,
a lágy a keményet:
az ég alatt mindenki tudja,
még sincs, aki valóban f elfogja.
Ezért a bölcs azt mondja:
“Aki az ország szégyenét veszi magára,
az lesz az ország királya;
aki az ország nyomorát veszi magára,
az lesz a világ királya.”
Az igaz szó: mint önmaga fonákja.

A folyam s a tenger 
minden völgyi patak királya; 
mert alacsonyabb az ágya,
ezért minden völgyi patak királya. 
Ezért a bölcs, 
ha a nép felett akar állni, 
a népnél lejjebb álljon; 
ha a nép előtt akar járni, 
az egész nép mögött járjon. 
Ezért a bölcs
felül áll, de terhét nem nyögik, 
elől jár, de mégse gyűlölik. 
Ezért
az ég-alattiak 
felemelik örömmel; 
nem küzd, 
ezáltal győzhetetlen.

A jó hadvezér nem harcias, 
a jó harcos nem haragos, 
a győzni-tudó nem támad, 
a vezetni-tudó alázatos: 
ez a nem-küzdő erény, 
az irányító erő, 
a természet szolgálata, 
az ősi vezető.

A bölcsnek nincs önnön szíve. 
Szíve a nép valahány szíve.
Jó a jókhoz 
és jó a gonoszokhoz: 
ez az erény jósága. 
Hisz az igazaknak 
és hisz a hazugoknak: 
ez az erény bizalma.

A legszebb hadsereg is a csapás eszköze, 
mindenfele gyűlöletes, 
az úton-járó nem él vele.
…
Aki győztesként előre-nyomul, 
az ember-irtásnak örül; 
aki az ember-irtásnak örül, 
gyűlöletet fakaszt az ég alatt.

“A zsarnokok nem holtukkal
pusztulnak el.”
Ez a legfőbb tanításom.

A hiányos kikerekül, 
a görbe kíegyenesül, 
az üres megtelik, 
az elvénhedt újjáalakul,
a kevés megsokasul,
a sok megzavar.
Ezért a bölcs
az egy-egészet óvja:
ő a világ példája.
Nem áll a fénybe,
ezért fényes,
magát nem hirdeti,
ezért híres,
magát nem dicséri,
ezért dicső,
magát nem kínálja,
ezért vezető.
Nem indul küzdelembe,
ezért senkise győz felette.
A régiek megmondották:
A hiányos kikerekül.
Nem holmi üres szó.
Az igazi a teljes: minden fölé terül.

Sokan azt mondják, hogy az, amit Lao-ce tanácsol az uralkodni vágyóknak (vagy azoknak akik a saját életüket akarják irányítani) jól hangzik ugyan, de nem gyakorlatias – hogy a való életben nem működik. Pedig csak a való életben működik igazán. Azt is lehetne mondani, hogy csodát teremt. De Mohandasz K. Gandhi nem így mondta volna, még kevésbé mint Lao-ce. Gandhi azt is jól tudta, hogy miből állnak össze az ilyen “csodák: a lelki átalakulás törvényeinek türelmes, kitartó alkalmazásából, különös tekintettel arra, hogy a Pozitívum Pozitívumot Vonz.

– Már vissza is jöttünk! – közölte Micimackó.
– Feladat Végrehajtva! – jelentette Nyuszi.
– És van egy meglepetésünk Malackának – mondta Bagoly.
– Na ne mondjátok. És ez a rengeteg levél – ez mind Malackáé?
– Úgy biza – mondta Micimackó.
– A Hódolóitól – lódította Bagoly.
– Az enyém? – visongta torokhangon Malacka. – Én... én nem is tudom, mit mondjak erre.
– Akkor ne mondj semmit –jegyezte meg borúsan Füles.
– Füles! – figyelmeztettem. –Jusson eszedbe, mit mondott Malacka...
– Csak úgy értem – magyarázkodott Füles némileg élénkebben –, hogy ebben az esetben nem lehet semmit sem mondani.
– Így már jobb.
– Különös tekintettel arra, ha valaki olyan Kivételesen Szerény és Félrevonuló. Mint Malacka.
– Még jobb.
– Vagy mint jómagam.
– Hmmmmm.

Amint azt a taoisták már rég megfigyelték és feljegyezték, az, amit szélsőségesnek tartunk, épp a visszájára fordulhat: a Szélsőséges Jangból(hímnem) Jin (nőnem) válhat, és így tovább. Az ember jelen korszakát – minden korok legszélsőségesebbikét – joggal nevezhetjük a Harcos Korának. Ember ember ellen, ember a föld ellen... Így hát a taoista elv szerint az eljövendő korszak a Gyógyítás Kora, vagy valami efféle lesz. De először az jön, amit a Nagy Megtisztulásnak nevezhetünk.
Amint bolygónk akcióba lép, hogy kivesse magából az ember-készítette mérgeket és begyógyítsa ember-okozta sebeit, semmi kétség, hogy az ember-lakosok közül sokat elfog majd a rettegés. Sokan fognak belekapaszkodni a látszólag nagy erejű mi-vagyunk-Isten-választott-népe vallásokba, mert azt remélik, hogy akkor megmenekülnek egy Bosszúálló Isten haragjától (és nem ismerik fel, hogy a közelgő “bosszúállás” valójában az, hogy saját tetteik visszaütnek rájuk – és nem ismerik fel, hogy a Végtelen Univerzális Erő messze több holmi exkluzív Vidéki Lelki Gyülekezet szűkagyú portásánál). Igen sokan lesznek, akik rosszkor rossz helyen találják magukat, mert nem fordítottak kellő figyelmet arra, amit a természet mondott nekik. És igen sokan lesznek, akik elátkozzák majd a világot, de azt fogják hinni, hogy őket átkozta el a világ.
Ám valójában mi vagyunk a legszerencsésebb nemzedék a feljegyzett emberi történelem kezdete óta. Mert amikor a szükséges takarítás befejeződik, szemtanúi lehetünk a világ varázslatos átalakulásának magunk körül, amelyet a föld erői okoztak. És mi magunk látni fogjuk majd azt, amit a régi taoisták a Tökéletes Erény Korszaka alatt értettek.
Ha majd elsöprik a mai föld-ellenes civilizációt, abban a paradicsomi állapotban találjuk magunkat, amely a Nagy Elkülönülés előtt létezett. Akkorra az ember már megtanulja a feladott leckét – és hogy véglegesen, ahhoz a legcsekélyebb kétség sem fér. Az a bölcs vezetés és könnyű kezű kormányzás, amelyet Lao-ce leírt és Mohandasz Gandhi gyakorolt, egyetemessé lesz. És akkor itt lesz Malacka Napja. 

Elbúcsúzunk

Úgy döntöttünk, hogy három innen-onnan kölcsönvett idézettel fejezzük be a Taoista Megvilágítást vagy Kivilágítást, vagy akármit. Az első egy buddhista mondás, a másodikat Sir Arthur Conan Doyle írásaiból válogattuk, a harmadik meg Hans Christian Andersen meséjének rövidített változata. Csak azért, hogy demokratikusak legyünk, tudjátok.

– Ugye te szeretsz másoktól kölcsönvenni dolgokat? – kérdezte Malacka.
– Az ám! – mondta Füles. – És sohasem adja vissza – tette hozzá.
Mindenesetre lássuk az elsőt, a buddhista mondást:

Az igazság világában nincsen Kelet és nincsen Nyugat. Akkor hát merre van Észak és Dél? Az illúzió a világot lezárja. A megvilágosodás minden oldalról kinyitja.

A következők Sherlock Holmes szavai a “Tengerész Szerződés”-ből:

“A következtetés semmiben sem olyan fontos, mint a vallásban” – mondta, és hátát a spalettának támasztotta. “A gondolkodók egzakt tudományt tudnak felépíteni belőle. Számomra úgy tűnik, hogy a Gondviselés jóságának legmagasabb bizonyossága a virágokban rejlik. Minden más, az erőnk, a vágyaink, az eledelünk elsősorban valójában a létezésünkhöz fontosak. De ez a rózsa valami többlet. Az illata és a színe az életünk megszépítője, nem pedig a feltétele. Csak a jóság az, ami többletet adhat, ezért mondom újból, hogy több reményt csak a virágoktól kaphatunk.”

És végezetül “A Csalogány” rövidített változata:

A kínai császár igen szerette hallgatni a csalogány dalát, amely nagy megelégedéssel töltötte el. Egy szép napon megajándékozták egy ékkövekkel és arannyal borított felhúzható madárral. A császár nagy örömére a csalogány egy tökéletes óramű pontosságával annyiszor énekelte el a csalogány dalát, ahányszor a császárnak kedve támadt hozzá. Hamarosan ez lett a birodalom legnagyobb szenzációja. A parasztgyerekektől az udvari hivatalnokokig mindenki (vagy csaknem mindenki) bámulattal adózott a csodálatos madárnak, amely újra meg újra tökéletesen énekelt. A semmibe vett, elfelejtett igazi madár elrepült.
Ám ahogy múlt az idő, a felhúzható madár elromlott. Megnyugtató éneke annyira hiányzott a császárnak, hogy belebetegedett. Állapota egyre rosszabb lett, már majdnem ütött az utolsó órája. És éppen akkor odaröppent az ablakára egy csalogány, és dalra fakadt. A császárba visszatért az élni akarás és meggyógyult.

És most, miután ez a könyv Malackáé, az ő dala következik.
– Elkészültél, Malacka?
– Igen (hukk), azt hiszem,(hukk) – csuklott idegesen Malacka. – Valahogy így hangzik...

Keressünk egy Utat
Ma
Mely elvezet a Holnapba.
Kövessük most az Utat
A vízként áramló Utat,
Hátunk mögött
Ott marad
A nem-számító gondolat,
S életünket úgy éljük,
Hogy a Fontosabbat
Figyeljük.

Időnket ne kíméljük
S akkor biztos
Megleljük
Az élet-adta Esélyt.
S mit már elfeledtünk
Rég
Tán újra felfedezhetnénk.
És segít majd, mint
Barátunk,
Míg el nem jő a
Halálunk.

Süt a nap vészesen,
Megy az út szélesen.
S mindig ott az eleje,
Ahol te állsz, emberke.
Ám azt nem tudhatja
Senki,
Hogy meddig tart, hová
Visz ki,
Mert ez az Út végtelen.

Amögé is elvezethet,
Hol megbújt az
Emlékezet.
S hömpölyögve folydogál,
Hűs hullámán visz
Az ár.

– Ez szép volt. Tudtam, hogy megbirkózol vele.
– És most a végére értünk? – kérdezte Malacka.
– Igen. Gondolom.
– Úgy tűnik, hogy itt a vége – mondta Micimackó.
– Az lehet. De mégis...
– Mit mondtál, Malacka?
– Csak azt, hogy nekem úgy tűnik, mintha csak most kezdődne.