Második kötet

A SZÜRKE FARKASOK MEGELEVENEDNEK 

Taj-Cung, Kína kagánja igen gondterhelt volt. Néhány napja valami furcsaságot, érthetetlen változást érzett magában. Eleinte a nélkül, hogy értette volna mi történik, nyugtalanságot érzett, aztán eltöprengett és rájött a nyugtalanságának a forrására: félt. Különösen napnyugta után, minden sötét árny és árnyék megrémítette. Minden pillanatban azt hitte, hogy a szerencsétlen felkelők valamelyike lép majd elő a sötétből, íjat feszít, és nyilaz rá. Úgy vélte, hogy a felkelők közül sokan megbújtak a fővárosban, mert csak harmincnyolcnak találták meg a holttestét, a Vej-folyóból pedig három holttestét halászták ki. Mint Kína kagánja, nem hihette, hogy negyvenegyen műveltek volna ekkora felfordulást. Akármilyen ügyes, veszett fickók voltak is ezek a felkelők, több mint háromszáz kínait öltek meg, és akkora rettegést hoztak az egész városra, hogy mindenképpen néhány százan kellett hogy legyenek. 
Három napja felforgatták egész Sziganfut és környékét, sokakat elítéltek és kivégeztek, sokakat pedig megkínoztak, mégsem kerítettek kézre senkit a rejtőzködő felkelők közül. Talán az egyik katonai parancsnok rejtegeti őket, aki szemet vetett a trónjára? Akkor pedig felmerült a lehetősége annak, hogy a palotán belül is lesik az alkalmat. 
Íme, a kínai kagán ezeken gondolkodva szorongott, idegeskedett. Azok szerint a jelentések szerint, amiket kapott, éjszakánként a felkelők rengeteg helyen feltűntek, ám minden tüzetes kutatás ellenére sem kaptak el senkit. A fickók minden bizonnyal az éjszakai ténykedést kedvelték. Ahogy a palotát éjszaka támadták meg, a városban is éjszakánként bújtak elő, ám nappal kámforrá váltak. De hát miért nem került kézre mostanáig egyetlen egy sem közülük?
Sziganfu népe a felkelőktől való félelmében éjjelente nem mert az utcára lépni. Egy kínai, aki a város szélén lakott, egy éjjel a Vej-folyótól visszatérőben sokakat látott közülük, amint a lovaikkal átúsztattak a Vej-folyón. Egy másik pedig amikor Sziganfun belül egy hatalmas termetű, teljes fegyverzetű vitézt látott haladni a sötétben, sikoltozva elszaladt. A felkelők ezzel a kettővel semmit sem csináltak, ám egy öregasszonyt megöltek. Ez az asszony, aki éjjel egy kis rizst vett a szomszédjától, miután kilépett a kapun, azt kiáltotta: «felkelők», aztán összeesett. A szomszédok, akik ismét kinyitották a kaput, csak a holttestét találták a szerencsétlennek. Nem volt rajta sem nyíl ütötte, sem kard vágta seb. Nyilvánvalóvá vált, hogy az asszony a félelemtől halt meg, amikor szemközt találta magát a rettenetes zsiványokkal. 
Hogyan lehetett volna biztosra venni, hogy azok, akik tegnap halálra rémítettek egy öregasszony, nem támadnak-e holnap ismét a palotára? 
A kínai kagán ezeken töprengve elővigyázatossági intézkedéseket tett, megnövelte a palota őrségét, Az őrséget rendbe szedte, és felhagyott azzal a szokásával, hogy éjszakánként kint sétáljon. Mindezek ellenére nem volt nyugodt. Nem lehetett benne biztos, hogy Kür Sád, akit megöltek, és levágták a fejét, meghalt. Kür Sád leányát kivégezték, ám koncsuját és fiát nem találták. 
Úgy érezte, hogy az esze teljesen összezavarodott azoktól a jelentésektől, és a jelentésekben szereplő javaslatoktól, amiket a miniszterei adtak, dühös volt és zagyvaságok jártak az eszében. Hogy megoldja mindezeket a gondokat, ma gyűlést lesz a palotában. Taj-Cung ebbe a gyűlésbe vetette az utolsó reményét. 

*
**

Sziganfu palotájának nagytermében izgatott légkörben nyitották meg a gyűlést. A miniszterek megfeszítették inaikat, hogy a kínai kagán jelenlétében úrrá legyenek idegességükön. A kagán ismertette a Kür Sád féle felkelés utáni helyzetet, aztán megkérdezte, hogy hogyan állítsák helyre a nyugalmat a városban, és mik lennének a teendők, hogy elérjék ezt. Igazából ő is ugyanolyan izgatott volt mint amazok. Vej-Csing szólalt föl először. Ennek az elvakult törökellenes embernek a gyűlölete a Kür Sád féle felkelés után még növekedett is. A török nép teljes kiirtása vált a rögeszméjévé. A gondolatait nagy szószátyársággal magyarázta el. Azt mondta, hogy a törökök veszélyes sárkányok, és most kell orvosságot találni a bajra, nehogy egy nap előkészítsék Kína bukását. Hidegvérrel közölte a megoldást: A Kínában lévő összes törököt meg kell ölni…
Ven-Jen-Po, aki szembeállt és vitában állt Vej-Csinggel, azonnal tiltakozott. Ő előrebocsátotta, hogy a törökök elkínaiasítása hasznosabb lenne az állam számára, egymás után sorolta azokat az előnyöket, amiket Kína nyer ennek a népnek a képességeiből. 
Li-Pe-Lo kettőjük közötti álláspontot védett, Jensze-Ku pedig támogatta őt. 
A kínai kagán ma nagyon határozatlan volt. Bármelyik miniszter beszélt is, ő a hatása alá került, így hát folyton véleményt változtatott. 
Hosszú vita után végül döntésre tudtak jutni: Merészségük és rettenthetetlenségük miatt veszélyesnek ítélték, hogy a törökök Kínában maradjanak, ezért visszaküldik majd őket a régi hazájukba. Vej-Csing úgy megdöbbent erre a döntésre, mintha villám csapott volna belé. Utoljára felszólalva így szólt:
- «Ezzel a döntéssel elfogadjuk, hogy Kür Sád legyőzött minket; az ő akarata sem volt más mint ez.»
Ám Kína kagánja és a többi miniszter olyan rémálomban éltek, hogy még a vereség beismerését sem szégyellték, csak megszabaduljanak a rémálom nyomasztó hatása alól. 
Most arra került sor, hogy hogyan valósítsák meg ezt a határozatot. Törökföld a szirtardusok uralma alá került. A Kínában lévő százezer török nem húzhatott ujjat ezekkel, mert sokuk asszony és gyermek volt. A kínai kagánnak ezzel kapcsolatban egy ragyogó ötlete támadt:
- Mivel a szirtardusok is törökök, így a törökök kétfelé szakadnak majd, az egyiket vagy a másikat megtámogatva egyensúlyt teremtünk. Így nemcsak egymással pusztíttatjuk őket, de az északi határunk biztonsága is biztosítva lesz.
Ez előtt a lángeszű elgondolás előtt tisztelettel fejet hajtottak a miniszterek. Egyikük sem mondott ellent. A kagán mintha ismét megtalálta volna a rég elvesztett jókedvét. Megkérdezte a minisztereit:
- Mit tanácsoltok, ki álljon ezeknek a törököknek az élére?…
Amikor a Bozkurt nemzetség minden teginjét számba vették és egyik sem tetszett nekik, a kagán ismét beszélni kezdett. 
- Mit gondoltok Szirba Teginről?
Erre a kérdésre ráncokat vetett Vej-Csing homloka, és furcsa fény csapott ki a szemeiből:
- Igen ijesztő arcú és vad tekintetű férfi. - mormogta.
Taj-Cung mosolygott:
- Ez a félelmetes arc az ég legjobb adománya számunkra. 
Azután így elégítette ki az értetlenül egymásra néző minisztereinek a kíváncsiságát:
- A Bozkurt nemzetség teginjei, akik mind világos arcúak és jóképűek, ezt az ijesztő arcú, csúf embert nem tekintik családtagjuknak. Mivel a nyugati törökök közül való, nem vizsgálhatják meg alaposan a családját, és gyanakodnak rá. Mindenféle mendemondák keringenek róla. Ezek szerint a mendemondák szerint az anyja, a halva született gyereke helyett ezt a bizonytalan származású gyereket nevelte föl… Így ha Sziba Tegin lépne a gök-türkök élére, a többi tegin elégedetlenségét felborzolva széthúzás magját szórjuk majd el. Hogy ezt a széthúzást felszítsuk, a Bozkurt nemzetség két teginjét is Szirba parancsnoksága alá fogom helyezni. Szirba a hozzánk leghűségesebb tegin, és a mert a gök-türkök nem kedvelik, kénytelen is hűségesnek maradni. Ha kagánságot adnánk neki, mindenképpen úgy irányítaná a gök-türköket, hogy az Kína számára előnyös legyen.

*
** 

Néhány nap múlva Szirba Kagán százezer törökkel a Kínai Nagy Falon kívülre távozott, ezt a kivonulást pedig egész Kínában, de főként Sziganfuban szívük mélyén megünnepelték. Most már éjszaka is kiléphetnek az utcára, nem látják majd magukkal szemben a halál ördögeit. Taj-Cung igen elégedett volt. Most már megszűnt annak a veszélye, hogy rajtaütnek a palotán. Ez azt a boldogságot jelentette, hogy nyugodtan alhat. Legfőképpen, hogy ezeknek a szerencsétlen zsiványoknak a vezére Kür Sád sem fog majd álmában megállni vele szemközt a levágott fejével, és nem mérgezi majd az életét. 
Egyedül csak Vej-Csingnek nem volt ínyére ez a kivonulás. Amikor a palotában összetalálkozott Ven-Jen-Póval, így szólt:
- Negyven zsivány holtteste legyőzött egy negyven milliós, hatalmas államot. 
Aztán nevetve hozzátette:
- Annak köszönhetően, hogy féltek a kísértetektől…

NEGYVEN ÉVVEL 
A FELKELÉS 
UTÁN
(Az Úr 679. évében)

Ameddig csak a szem ellátott, szürke szín terjed széjjel a végtelen síkságon. Ezen a síkon csak egy halomszerű dombocska látszódott, a tetején néhány fa sorakozott. A halom melletti kis ér csendesen folyt kelet felé, a partján néhány birka legelt. A dombocska lábánál négy török sátor állt. 
Napnyugtakor egy férfi jött ki a legelöl álló sátorból, és hosszasan nézett a látóhatár felé. Ez a kemény tekintetű, szegényes ruházatú, daliás kiállású férfi úgy negyvenévesnek látszott; a homlokán, és az arcán lévő kardvágta hegek és sebhelyek mutatták, hogy sok mindenen keresztülment már. A süvegének a tollai kihulltak, foltos kaftánja több helyen szétszakadt, a csizmái lyukasra koptak. Mindezek között az ócskaságok közül csak a derekán függő bicsak tűnt szembe, arannyal és ezüsttel volt kiverve, mintha egy kagán kincsei közül került volna ki. Nyilvánvaló volt, hogy a látóhatárba mélyesztett tekintetével valamit vár. Ám a látóhatáron sem sötét folt, sem porfelhő nem jelent meg; az odébb legelésző állatok hangján kívül semmilyen más hang nem hallatszott. 
A nincstelen öltözetű dalia párás szemekkel még egyszer végigpásztázta a látóhatárt, aztán visszament a sátorba. A sátor egyik zugában egy idős asszony feküdt némán elnyúlva egy nemezen. Fakó szemeivel a kapura nézett. Ez a haldokló asszony a nincstelen dalia anyja volt. Nehézkesen beszélve megkérdezte:
- Urungu! Feltűntek-e már?
A férfi, akinek mint kiderült, Urungu volt a neve, válaszolt:
- Nem anya! De mindenképpen megjönnek majd…
Az öregasszony minden erejét felhasználva kissé rendbe szedte magát. 
- Tudom, hogy nem érem meg a holnapot. Mondanivalóm van a számodra. - mondta.
Urungu lassan lekuporodott az anyja mellé és törökülésbe ülve rászegezte a tekintetét. Nagy türelemmel, évek óta várta, hogy mit mond majd neki az anyja. Kár, hogy amint a hőn óhajtott ismeret birtokába jut, elveszíti az anyját. Ezt a minden más anyánál különb, odaadó anyát… Ezt az anyát, aki annak ellenére, hogy nincstelen és rokonság nélküli családhoz tartoztak, felülmúlta a legnemesebb családból származó asszonyokat is…
Most halkan beszélni kezdett ez a jóságos asszony, aki az életének a végéhez ért:
- Urungu! A hidegség lassan a szívemig emelkedik. Amikor eléri a szívemet, számomra minden véget ér és halott leszek, de ez a halál nem az első halálom…
Urungu meglepetten nézett az anyjára…
- Én már jó régen halottnak számítok. Azért éltem, hogy téged felneveljelek és férfit csináljak belőled. Amikor tizenöt éves lettél, és férfi nevet kaptál, nem maradt teendőm a föld színén. Azóta csak azért igyekeztem életben maradni, hogy lássak valamit. Ez a dolog pedig az az eszme volt, ami évek óta hajt téged: hogy török kagán székeljen Ötükenben, török törvény legyen érvényben… Ezelőtt harminc évvel, amikor te még csak tizenegy éves gyerek voltál, amikor Csibi Tegin felkelt a kínaiak ellen és igyekezett megalapítani a gök-türk államot, hogy a farkas fejes zászló lengjen Ötükenben, én küldtelek téged Csibi Kagán seregébe. Három évig, amíg Csibi Kagánt fogságba ejtve Kínába nem vitték, a harcokban nőttél föl; halálos sebeket kaptál. Jól harcoltál. Megmutattad, hogy az apádhoz méltó fiú vagy. Nagyon örültem ,hogy nem veszett kárba az erőfeszítésem. Méltó vagy az anyád tejére…
Az asszony elhallgatott. Kifáradt… Ha nem látta volna a fia kérdő tekintetét, még jobban hallgatott volna.
- Te sötét csillagzat alatt születtél, mert amikor megszülettél, már öt éve volt, hogy a törökök kínai fogságba estek. Urungu! Csibi Kagánnal együtt az Altájig jutottál. Sok török földet bejártál, de nem jutottál el Ötüken áldott földjére. Ezért mondom neked, hogy sötét a szerencséd. Noha nem Ötükenben halok meg, az én szerencsém jobb mint a tiéd, mert én ott születtem. Hosszú évekig ott éltem… Kétszer költözött remény a szívembe; amikor Kür Sád rajtaütött a palotán és amikor Csibi Kagán felöltötte a fegyverzetét az Altájban. Most ez a remény kihuny. Ám a hamvai között akkor is ég egy szikra. Így hát; ha valaki kettéhasítaná a kihűlve megdermedő szívemet amikor meghalok, láthatná ezt a szikrát. Ebben a szikrában Ötükenről is van egy álom… Urungu! A hidegség a szívem felé közelít. Gyorsan kell elmondanom neked a mondandómat. Most már tudd meg, hogy ki vagy! Nem Urungu az igazi neved!
Urungu összerezzent:
- Akkor mi?
- Én is elfeledtem, hogy mi volt.
- Miket beszélsz anya? Te aki mindenre emlékszel, hogyan feledhetted el az egyetlen fiad nevét? 
- Fiam! Hát te nem tudod milyen a szív kívánsága? El akartam felejteni a nevedet. Ezt tiszta szívemből annyira kívántam, hogy végül elfeledtem. Még egyszer vissza sem tudtam rá emlékezni. 
Urungu összevonta a szemöldökét. A hangja élesre vált:
- Anya! Hát én annyira rossz fiú voltam talán, hogy azzal vesződtél, hogy elfeledd a nevemet, és végül el is felejtetted? 
A öreg anya szemei szánakozva mosolyogtak:
- Nem! Azért rejtettem el a nevedet még magam elől is, mert nagyon jó fiú voltál. Végtére is, mostanáig előtted is, és mindenki más előtt is eltitkoltam azt is, hogy ki volt az apád. 
- Az ő nevét is elfelejtetted talán?
Az asszony nem válaszolt. A szemei egy kissé még inkább csordulásig teltek!… Úgy tűnt, hogy Urungu nem fogja megtudni, hogy ki volt az apja. Az anyja lélegzete furcsa lett. A sátor kapujára mutatott:
- Nyisd ki, hadd jöjjön be levegő. - mondta.
A megemelt nemez mögül az éjszaka fénye áradt be. Nemrégen ment le a Nap. Amikor valami furcsaság töltötte meg a sátrat, ami a szívekre hatott, Urungu hangja megremegett:
- Anya! Talán az apám nevét is elfelejtetted?
- Nem felejtettem el! Még ha akartam volna, akkor sem felejthettem volna el. Az apád felejthetetlen volt. Mert az apád Kür Sád volt…
Urungu ismét összerezzent és a kezét a derekán lévő bicsakra tette:
- Miért titkoltad ezt mostanáig? 
- A kínaiak kerestek, hogy megöljenek. Nem tudhatod, hogy mekkora nehézségekkel rejtegettelek, miket kellett elviselnem. A nővéred feláldozta magát azért, hogy téged elszöktethesselek. A kínaiak kivégezték… 
Az asszony szemeiből csorogtak a könnyek. Kint, az ér melletti birkák egyike szomorúan bégetett. 
- A nővéred nevét is elfeledtem. Kénytelen voltam, hogy téged felnevelhesselek. De az apád nevét nem tudtam elfelejteni. Ha őt is elfeledtem volna, a te életed és az én életem is céltalanná vált volna. A derekadon lévő bicsak az apád bicsakja. Bumun Kagán neve van ráírva, az ő tamgája van belevésve. 
Urungu kihúzta a bicsakot a hüvelyéből, de nem látta az írást.
- Az az írás nem mindig látható. Napkeltekor és napnyugtakor látszódik csak. Menj a sátor kapuja felé. A bicsakot nyugat felé tartva nézd!
Úgy tett, ahogy az anyja mondta. A markolat alján Bumun Kagán feliratát olvasta. A másik oldalon pedig a tamgát látta. Ám ezek olyan elmosódottak voltak, hogy aki nem tudta mit keressen, az nem vehette észre. 
- Fiú! Az az írás, amelyet most alig tudsz elolvasni, és a tamga fényesen fog ragyogni, ha a törökök szerencséje felemelkedik. Ezt a bicsakot egy hatalmas nagy kám készítette.
- Talán Kirács Atya? 
- Nem! Kirács Atya apja…
Ekkor a távolból vágtató lovak dobogása hallatszott. Urungu éles tekintettel a látóhatárra nézett. Amikor három lovast látott az éppen besötétedni kezdő síkság északi irányából közeledni, meg akarta mondani az anyjának az örömhírt: «Jönnek.» Ám letett róla, nehogy a szavába vágjon. 
- Urungu! A Bozkurt nemzetség hatalmas fia vagy, mert Kür Sád fia vagy. Jogod van arra, hogy büszke légy rá. Én is egész életemben büszke voltam arra, hogy Kür Sád koncsuja vagyok, de ezt nem fedtem föl. Amikor az apádnak joga lett volna arra, hogy kagán legyen, az apád erről a jogáról lemondva verekedett. Ha te is az apádhoz méltó fiú akarsz lenni, akkor élj úgy, hogy senkinek sem árulod el, hogy a Bozkurt nemzetségből származol. Verekedj addig, amíg a farkas fejes zászlót ki nem tűzik Ötükenben. Ne mint tegin, maradj Urungu!…
Urungu életében először mondott ellent az anyjának:
- Miért anya?
- Mert a legerősebb, legjobb ember a jogairól lemondó ember. A legnagyobb hőstettet pedig semmiféle viszonzást nem várva viszik végbe. Kür Sád is így tett. A nővéred is így tett. Tégy így te is. Azt akarom, hogy te is légy olyan mint az apád.
Urungu nem válaszolt. A lódobogás közeledett. A haldokló anya , még jobban elhalkuló hangon így szólt:
- Ha vérszerződést iszol arra, hogy úgy teszel, ahogy mondtam, és az apádhoz méltó fiú leszel, akkor boldogan halok majd meg. Aznap, amikor Kür Sád meghalt, én is halottnak számítottam. Ennek az életnek a terhét azért viseltem el, hogy felneveljelek. 
Urungu, amióta csak az eszét tudta, azokon a nehézségeken gondolkodott, amiket szegény anyjának el kellett viselnie. Szívderítő örömet érzett, hogy teljesítheti anyának az utolsó kívánságát, akinek hirtelen megnőtt a becse, mert Kür Sád koncsuja volt. Az anyja mellett leült a földre. A bicsakját kihúzva a földön hagyta, a kezét rányomta.
- Hogy az apámnak és neked méltó fiad, a nővéremnek méltó testvére legyek, ellenszolgáltatás nélkül fogok verekedni. Ha nem tartanám meg az eskümet, Kék hatoljon be, vörös jöjjön ki! - mondta.
Anyja, aki vele együtt nyomta a kezét a késre, mosolygott. 
A lódobogás a sátor kapujáig közeledett. A három lovas ugorva szállt le a lováról. Amikor Urungu, a kapuhoz ugorva, a kezében kumiszos kupát tartó Börüt megpillantotta, a fejét az anyja felé fordította:
- Nézd anya! Börü egy kupa kumiszt hozott neked. - mondta az örömhírt.
Ám a szenvedő anya már nem hallotta. Ennek a négy sátorból álló tábornak a három sátrából mindenki kumiszért szaladt, hátha meggyógyul tőle az asszony, de nem értek vissza időben. Kür Sád koncsuja a felkelés után még negyven évet várva, még negyven évet szenvedve, anélkül halt meg, hogy Ötükent viszontláthatta volna. 

KÜR SÁD
KONCSUJA

Azon az éjjelen a sátortábor mély csendbe merült. Urungu, aki közel volt a sátor nyitott kapujához, reggelig az anyja fölött virrasztva gondolkodott.
Egymás után elevenítette föl a régi emlékeit. A legrégebbi időkre vonatkozók sötétek és zavarosak voltak. De még abban sem volt biztos, hogy ezek közül melyik történt előbb, és melyik történt később. Azután az arcok és az események megvilágosodtak, sorrendbe álltak. Mi volt ez a fullasztóan szűk kunyhó? Egy gonosz kínai kunyhó lehetett. Micsoda sanyarúak voltak az anyjával együtt ott töltött napok. De miért voltak sanyarúak? Urungu nem emlékezett az okára. Csak arra emlékezett igen jól, hogy ebben a kunyhóban egyáltalán nem beszélt. Igen ám, de egy beszélni sem tudó gyermek hogyan emlékezhet arra, hogy min ment át? Nem, nem! Ő nem volt annyira kicsi. Tudott beszélni. Azért nem beszélt, mert megtiltották neki. Az anyja tiltotta meg neki, hogy beszéljen. Igen, a szenvedés ebből a tilalomból fakadt. Nos, ki volt az a fiatal lány, aki az ölébe vette, sétáltatta és szerette? Talán az anyjának a fiatalsága jutott eszébe, azzal keverte össze. De ha így lenne, akkor nem emlékezne arra a fiatal lányra, amint az anyjával együtt egy nagy kertben ülnek. Vajon a nővére volt-e ez a fiatal leány? Minden bizonnyal a nővére lehetett. Aztán egy csomó dalia és köztük vészjósló kínai arcok…
Urungu a legrégebbi emlékei között kutatva azzal vesződött, hogy visszaemlékezzen az apja arcára. Négy éves volt, amikor az apja rajtaütött a kínai palotán. Vissza tudott emlékezni. Ám az anyja, hogy elűzze a veszélyt, annyira hozzászoktatta a felejtéshez, hogy sok sötét folt maradt, sokakat összekevert egymással. Egy zsúfolt hely tűnt föl a szeme előtt. Ez minden bizonnyal Sziganfu városa lehetett. De hogyan válassza ki az apja álomképét a sok dalia közül? Igen, most meg arra emlékezett vissza, hogy egy nagy házban két török beszélgetett. A derekukon kard is volt. Vajon ezek egyike Kür Sád lett volna? Minden bizonnyal ő volt, mert az anyja is ott volt. Sőt, az a fiatal lány is ott volt, aki őt az ölébe vette, és szerette. Mivel az anyja és a nővére is ott volt, az apjának is ott kellett lennie. Igen, ott volt. Mert a két dalia közül az egyik Kür Sádnak szólította a másikat. Mit mondott neki Kür Sád? Valamit mondott, de Urungu sehogyan sem tudta felidézni. Az apjának az arca az álmában lassan alakot öltött. Ötüken éles szemű íjásza széles kardjával és a derekán a tegzével… Igen, a vele szemközt lévő daliát «Bögü Alp»-nak szólította. Urungu ezt a nevet is sokat hallotta, még kora fiatalságában megtudta, hogy ő is meghalt a felkeléskor. Aztán hirtelen más dolgok kezdtek feltűnni a szeme előtt. Már jócskán felnőtt, hat - hétéves volt. Arra emlékezett, hogy egy ingovány szerű helyről az anyja hátán hosszú - hosszú utat tett meg. Aztán egy nagy betegségen esett át, tüzelő homlokkal napokig egy sátorban maradt. Akkor az anyja lovas, felfegyverzett nő volt. Hosszú időre magára hagyta a sátorban, kumisszal, joghurttal, tejjel tért vissza. 
Egy harcra is emlékezett. Ő maga a fűben feküdt. Valaki karddal a kezében támadt rá. Nem, nem őrá, ott valaki másra, ráadásul egy asszonyra, ráadásul az ő anyjára támadt. Egy kínai volt az. Sőt egy kínai katona volt. Kard volt az anyja kezében. Verekedtek… A harc végére nem emlékezett. Csak mintha a vérző anyját látná amint őt az ölébe véve menekül. Urungunak úgy rémlett, hogy ez a menekülés gyalogosan is és lóháton is történt volna. Egy csalitban is megbújtak. Ám mindezek az emlékek összekeveredtek egymással. Még később egy török sátorban látta magát. Hirtelen…
Urungu felemelte a fejét és felnézett az égre. Felemelkedett a Hold, hűvösség támadt. Ekkor rájött, hogy könnyesek a szemei, és a fejét befelé fordította, ahol az anyja feküdt. Először semmit sem látott, mert a holdfény elkápráztatta, aztán izgatottan felpattant. Mintha az anyja fölött az apja és a nővére álomképeit látta volna. Ugyan olyanok voltak, mint az imént felidézett álomban. Egy lépést tett feléjük, nehogy elveszítse ezeket az álomképeket, ám az álomképek szomorú tekintettel ránéztek és lassan elhalványodva eltűntek. 
Az ezután következő emlékeiben már nem volt zavarosság. Úgy emlékezett arra a napra, amikor az anyja az első íjász leckét adta neki, mintha tegnap lett volna. Miután Urungu megtanult nyilazni, vadászni járt, hogy segítsen az anyjának, ám sokszor üres kézzel tért haza. Azokban a napokban, amikor igen kevés volt az élelmük, az anyja valamiért étvágytalan lett. - «Ma egyáltalán nem kívánom» - mondta, és a maga részét is a fiának adta. Amikor tizenkét éves volt és két szörnyeteget megölt, az anyja nagyon örült, és amikor a nincstelenek sátrainak egyik szegletéből előszedett bicsakot a fia derekára kötötte, azt mondta:
- Ahogy nősz, úgy nő ennek a bicsaknak az értéke. 
Üres idejükben egymással szemközt ültek, az anyja a régi háborúkról, kagánokról, bégekről mesélt neki. Urungu legkedvesebb harca Kür Sád felkelése volt. Az anyja valamiért ezt igen szépen mesélte el. Olyan szépen mesélte el, hogy Urungu sajnálta, hogy nem volt ő is a negyvenegy férfi között. 
Amikor hét évvel Kür Sád felkelése után, a rémisztő arcú Szirba Kagán a kínaiak parancsára végrehajtott Kóra elleni támadáskor meghalt, a Bozkurt nemzetségből való Csibi Tegin fellázadt. Az Altájban jó néhány török élére állva igyekezett feléleszteni a gök-türk kagánságot. Az akkor tizenegy éves Urungut az anyja magához hívta, és azt mondta neki, hogy ebben a nagy munkában neki is részt kell vennie. Csibi seregébe küldte őt. Urungu, aki tapasztalatlan gyerek volt, a lovára pattant; a kardját, tegzét, íját magára öltötte; tarisznyájába egy kevés sült húst és főtt kölest téve útnak eredt. Út közben zsiványokkal találkozott, ragadozó állatokkal viaskodott, kínai őrjáratokkal csapott össze, végül mindent átvészelve a törökök kagánjának, Csibi Kagánnak a seregébe ért. 
Három évig harcolt ebben a seregben, megismerte, hogy mi az a háború. Ebben a seregben a megöregedett, a hatvanat betöltött férfiak és a gyermekek váll a vállhoz vetve hatrcoltak, egymás bajtársai voltak. Az ő századosa Kutluk, egy tizennyolc éves vitéz volt, és a Kür Sád felkelés legnagyobb hősének, Bögü Alpnak a fia volt. Kutluk tizenhét éves testvére Örpen pedig Urungu tizedese volt. Örpen osztagában egy hozzá hasonlóan tizenegy - tizenkét éves testvérpár volt. Urungu leginkább velük barátkozott, amiatt a közelség miatt, amit az életkoruk hasonlósága adott, napról napra őszintébb lett velük. Ezek közül a testvérek közül a nagyobbik Arszlán, sohasem nevető arcú gyerek volt. A kisebbik, Börü pedig nevetős arcú sötétbarna katona volt. Ez a két testvér, a Kür Sád felkelésben elesett hősnek, Jágmúr századosnak a fiai voltak. 
Három évig szakadatlanul; télen - nyáron, éhséggel és szomjúsággal nem törődve; fáradtságot nem ismerve futtatták a lovaikat, kard csapásokat osztogattak, kopjával szúrtak, nyilakat röpítettek. Urungu ezekben az években látta először a föld színének nagy keserűségeit, ezekben a harcokban veszítette el azokat, akiket szeretett. Az egyik csatában Kutluk századost nyíllal lyuggatták ki, egy másikban bajtársa, Arszlán kopjákra szúrva ért a Túlvilágra. Azután? Azután a dolgok ismét rosszra fordultak, viszály támadt egymás között, a hadsereg szétszóródott és Csibi Kagánt fogolyként vitték Kínába. Ez a szétszóródást és fogságba esést Urungu nehezen viselte el, még a barátjának, Arszlánnak a halálakor sem érzett ennél nagyobb fájdalmat a szíve. 
Amikor az anyja nincstelen sátrához visszatért, annak ellenére, hogy tizennégy éves gyermek volt, sokat tapasztalt, edzett katona volt. Az anyja komoly arccal fogadta őt, homlokon csókolta, amiért ellátta a feladatát, azt mondta, hogy nem hibás a sikertelenség miatt, ezt a munkát, amit ma nem végeztek el, holnap mindenképpen elvégzik majd, elmondta, hogy meg kell tenni. 
Közben évek teltek el, Urungu arra várt, hogy felemelkedjen a Bozkurt nemzetség zászlaja, amikor elvesztette a reményt, a saját szakállára kiment a pusztára, egyik nap a barátaival, más napokon egy szál magában harcolt a kínaiakkal; fejet vágott le, vért ontott, megsebesült, ölt, minden alkalommal az anyja sátrában fújta ki magát. 
Ezek után a hosszú és kemény életvitelű idők után Börüvel és Örpen tizedessel vérszerződéssel egyesültek, a szétbomlott török földön saját sátortábort alapítottak. Ez a tábor, amely a Kínai Nagy Faltól egy félnapi járásra északra feküdt, négy sátorból állt. A sátrak egyikében Urungu; az anyjával, feleségével és gyermekeivel lakott. A második sátorban Börü Bég élt a feleségével és a fiával, a harmadikban Örpen tizedes lakott. Örpennek egy - egy év különbséggel öt fia volt. A negyedik sátorban pedig egy idős asszony és az unokája, Kizil élt. Ez az asszony, a Kür Sád féle felkelés hősei közé tartozó Jumrunak volt az anyja, Kizil pedig Jumru egyetlen életben maradt fia volt. 
Ahogy Urungu az anyja meséit hallgatta a Kür Sád féle felkelésről, szinte olyan emberré vált, aki úgy élt, hogy látta őt. Amiért Börü, Örpen és Kizil ezeknek a hősöknek a gyermekei voltak, nagyon szerette őket, a többi felkelő gyermekeivel is egyenként össze akart barátkozni, és bánkódott, hogy ő maga nem volt azok közül valamelyiknek a gyermeke, akik ebben a felkelésben haltak meg. Még egy dolog bántotta. Noha annyira éles szemű íjász, annyira jó verekedő volt, noha a lóra ülve szélsebesen vágtatott, noha annyira bízott a szíve és a keze erejében, a köznépből származott. Furcsa volt, hogy még azt sem tudja, ki volt az apja. Egyszer - kétszer megkérdezte az anyjától, hogy ki volt az apja, de ő azzal fojtotta belé a szót: 
- «Majd megmondom ha eljön az ideje.»
Ha nem érzett volna akkora tiszteletet az anyja iránt, kierőszakolta volna, kiszedte volna belőle, ám ez a hős annyira kötődött az anyjához, hogy nem talált elég erőt magában ahhoz, hogy eltérjen a szavától. Az ő apja bizonyára ágyban halhatott meg, hogy az anyja ezek között a hősök között vonakodott elmondani, Urungu pedig nem merészkedett tovább. 
Egy nap nagy csapás érte a tábort: A négy vitéz, azaz Urungu, Örpen, Börü és Kizil vadászatról visszatértükkor feldúlva találták a tábort. Támadás érte a tábort, a sátrak összedőltek, a birkákat elvitték, az asszonyokat és a gyerekeket megölték. Csak Urungu anyja és az egyik fia maradtak életben sebesülten és ájultan a romok között. Amíg Urungu az anyját és a fiát igyekezett gyógyítgatni, a mindenét elvesztett másik három lóhalálában vágtatott dél felé, addig versenyeztek, amíg szembe nem kerültek a Kínai Nagy Fallal, ám egyetlen kínaival sem találkoztak. Örpen aki a feleségét és öt fiát vesztette el hirtelen, a tornyok egyike felé kiabálva kihívást intézett hozzájuk. Amikor nem kapott választ, átkozódott, amikor erre az átkozódásra a toronyból csak nevettek, megtébolyodva még jobban átkozódott, a végén a legzengőbb hangján így kiabált:
- Bögü Alp ezredes fia, Örpen vagyok! Ki vagy te, az ottaniak feje, a szukák főparancsnoka? Mondd meg hát a nevedet, hadd tudjuk meg, miféle ember vagy. Ne félj, nem tudok majd felkapaszkodni a falon. Ne félj, ne titkold bajt hozó nevedet! 
Erre a kiabálásra a toronyban lévők hangosan nevettek, aztán egy tiszt tört törökséggel ilyen választ adott:
- Isten hozott, rablóvezér! Nem félek, hogy fölkapaszkodsz a falon, de mert megparancsoltad, megmondom a nevemet. Szolgád, aki ma négy sátorra való patkány kölyökért és az anyjaikért fellelős; Ven százados… Van-e más parancsod? 
Aztán még egyszer felkacagva bement a toronyba, a három szerencsétlen hős pedig, akiknek kiirtották a családját, nem tehetett mást, mint hogy visszaforduljon. 
Urungu, a kissé magához tért anyjának a tanácsára aznap éjjel a fiával és a barátaival észak felé indult, azon a helyen vertek tanyát, ahol most is állt a tábor. Közben évek teltek el, és ők itt voltak. Napokig a szabad ég alatt feküdtek, a halállal viaskodó anya és a kis gyermek végül megmenekült a haláltól. Miután a csapás első bódulatából magukhoz tértek, néhány birka tulajdonába jutottak. Beköltöztek abba a sátorba, amit az anyja szőtt, az életüket ismét rendbe szedték. Sőt, egy - két éven belül, Örpen, Börü és Kizil messzire menve, magukhoz illő leányokat vettek el és hoztak magukkal, csupán Urungunak nem jutott eszébe ismét megházasodnia. 
A tábor vezetője Örpen tizedes volt. Életkorra is idősebb volt a többi férfinál, de semmilyen ügyet nem intézett anélkül, hogy Urungu anyját meg ne kérdezte volna. Ez az asszony mindig a leghelyesebb szavakat mondta, mindenre gondolt, ha pedig szükséges volt, akkor nem mulasztotta el merészségre ösztönözni őket. 
Amikor Örpen, Börü és Kizil gyermekei megszülettek, ő volt az aki eligazította a kezdő fiatalasszonyokat, ő tanította meg őket, hogyan kell gyermeket nevelni. Egyszóval, röviden, a tábor lelke ez az anya, ez az asszony volt. 
Íme ezen az estén meghalt a tábor lelke; a tábor árván maradt.

*
**

A Hold felemelkedett. Hűs szellő fújdogált a síkságon. Ismét sebesen közeledő lovak álltak meg a sátor előtt. A lovakról Örpen, Kizil, a feleségeik és gyermekeik szálltak le. Ötventől öt évesig, az összes táborlakó meglehetős sebességgel szaladt el az anya asszony számára kumiszt szerezni. A terméketlen és kopár helyen álló nincstelen tábor azért veszkődött, hogy el ne veszítse a lelkét. Amikor reggel a beteg ajkait elhagyták a szavak: «Bárcsak lenne egy kis kumisz», azt mind szent parancsnak tekintették, a három férfi, a három nő és a nyolc gyermek, akik közül öt éves volt a legkisebb, a lovára pattanva az Örpen által megjelölt irányokba eresztették a lovaikat. A négyfelé szétváló tizennégy ember négy kupa kumisszal tért vissza, ám az anya anélkül halt meg, hogy akár csak a legelsőként érkező kumiszt megitta volna…
A tábor elvesztette a lelkét. Ezért most mind lehajtott fejjel, bánatos szívvel sírtak. Urungu a sátor kapujából az égre nézett, tizenöt éves fia, Tacsám odabent mozdulatlanul állt. 
Reggel felé Urungu kivételével mindenki más álomba merült. Egyedül ő üldögélt és a szíve napkeltéig számot vetett a múlttal. Az az anya, akit elveszített, olyan anya volt, hogy még a saját halálával is boldogságot hozott a fiának, titokban közölte vele, hogy ő Kür Sád fia. 
Istennek milyen furcsa játéka volt! Mindenki azért sírt, mert meghalt Urungu anyja, pedig valójában Kür Sád koncsuja volt. Annak a Kür Sádnak a koncsuja, aki negyven emberrel legyőzte Kína kagánját, és aki azzal, hogy rettegésbe borította Kínát, megmentette a törököket…
Urungu egész éjjel két egymással ellentétes érzés között őrlődött. Egyrészt bánkódott páratlan anyjáért, másrészt örült, hogy Kür Sád fia. Szenvedett, hogy ezt senkinek sem mondhatja el, aztán felvidult annak a páratlan szépségére gondolva, hogy Bozkurt nemzetségbeli teginként úgy kell viselkednie, mint egy közrendű férfinak. 
Amikor a Nap első sugarai elárasztották a nyitott kapujú sátort, a sátor belseje felé fordította a szemeit. Amíg anyja az egyik oldalon örök álmát aludta, amott a fia aludta ki a fáradtságát. A többi sátorban ébredezni kezdtek. Urungu az anyjára tekintve, fájó szívvel mormogta: «Kür Sád koncsuja». Aztán a szemeit az alvó Tacsám felé fordította. Arra gondolt: Kür Sád unokája. 

A PUSZTA 
MÉLYÉN

Urungu egymagában lovagolt a végtelen pusztán. Egy évvel az után, hogy meghalt az anyja, Tacsámot megházasította, a sátrát nekik hagyta, a táborbéliektől búcsút véve a puszta mélyébe vetette magát. 
Így kereste a végzetét. Ha találkozna egy olyan teginnel, aki zászlót bontana a gök-türk állam újjá alapításáért, csatlakozna hozzá, ha nem találkozna, akkor pedig Ötükenig hatol, és megnézi majd azt az áldott hazát. 
Napok teltek el, vadászva, madarászva élt, úgy hűsítette kebelét, hogy a forrásokból ivott, igen kevés emberrel találkozott. 
Egy este, hosszú út megtétele után megpihent egy eléje került ligetben, és éppen a közelében csobogó víz hangját hallgatta, amikor három lovas a forrás mellett leszállt a lováról. Miután ittak, és a lovaikat is megitatták az egyikük megszólította Urungut:
- Pusztai! Ki vagy? Merre felé tartasz?
- Urungu a nevem. Észak felé megyek.
A hozzáállásukból és tekintetükből nyilvánvaló volt, hogy az idegenek nem érik be ennyivel. Honnan ismerhették volna ők Urungut. Ezúttal a második kérdezett:
- Melyik törzsből, nemzetségből való vagy? Ki a kagánod?
Urungunak úgy tűnt, hogy szórakoznak vele. A kagánját kérdezték. Talán maradt-e kagán törökföldön, hogy ezt kérdezik? Kemény választ adott:
- Gök-türk vagyok. A kagánomról pedig...
Urungu elhallgatott. Mit is mondhatott volna?
A vele szemben állók arca különössé vált. Az az idegen, aki azt kérdezte, hogy ki a kagánja, gúnyolódó hangon azt mondta:
- Miután azt mondtad, hogy gök-türk vagy, meg sem kell már nevezned a kagánodat. 
Urungu felpattant ültő helyéből:
- Hát te ki vagy? Melyik törzshöz tartozol? Ki a kagánod?
- Engem Kadir Bagának neveznek. Dokúz-ogúz vagyok. A kagánom…
Urungu durván a szavába vágott:
- Elég! Miután azt mondtad, hogy dokúz-ogúz vagy, meg sem kell már nevezned a kagánodat. 
A százados feldühödött:
- Talán nem kedveled a dokúz-ogúzokat? 
- Tudom, hogy vitézebbek vagytok a karlukoknál. 
- És a gök-türköknél?
- Azt is tudom, hogy a gök-türköknek vagytok alávetve. 
Urungu és a dokúz-ogúzok úgy tizenöt lépésnyire álltak egymással szemben. Kitörőben volt a vihar. 
Miután a dokúz-ogúzok századosa lenéző tekintettel elmosolyodott, így szólt:
- Csak nehogy a kínaiakat is megrémítő Kür Sád legyél. 
Aztán nehogy lehetőséget adjon Urungunak, akinek mintha hóvihar dúlta volna föl az arcát, így egészítette ki mondandóját:
- A ti Kür Sádotok igen éles szemű íjász volt, de Kara Kagán idejében, ő is ott volt Tulu Kán seregében akit legyőztünk, és a nyilai nem sértettek meg minket. 
Urungunak vérzett a szíve. Közel állt ahhoz, hogy elveszítse a fejét. Gúnnyal kívánta lezárni az ügyet:
- Azt is tudom, hogy a dokúz-ogúzok különb íjászok, mint a kínaiak. 
Erre a szóra kitört a vihar. Kadar Baga követhetetlen sebességgel nyilat húzott elő a tegzéből, és az íjára téve célzott, és lőtt. Éles zúgás hallatszott. Urungu süvege lerepült a fejéről, és a nyílvessző a mögötte álló fához szögezte. Aztán a dokúz-ogúzok századosának a hangja azt harsogta:
- Láttál-e már élesebb szemű íjászt a kínaiaknál? Legyen ez figyelmeztetés számodra! Ha egy ujjnyival lejjebb talál, az agyadat lyukaszthattam volna át! 
A dokúz-ogúzok hármasa pedig hahotázva nevetni kezdett. Akkor még szokatlanabb dolog történt: Urungu a századosnál is gyorsabb mozdulattal, villámsebesen a tegzéhez kapott. Egymás után három zúgás hallatszott. A hahotázva nevető három ember süvegét három nyíl leröpítette a fejéről, és a hátuk mögött álló fákhoz szögezte. 
Most vége szakadt a nevetésnek, a tekintetek megkeményedtek és a köztük lévő távolság felére csökkent. Urungu még mindig vérző szívvel mondta:
- Ez pedig számotokra szolgáljon figyelmeztetésül. 
A szemei ködösen látták a környezetét, sőt még a dokúz-ogúzok háta mögül közelítő lovasokat sem tudta kivenni. 
Kadir Baga százados gyorsan felocsúdott a meglepetésből:
- Kiviláglott, hogy te egy tréfát nem ismerő vitéz vagy. ám amíg össze nem mértük a kardjainkat, addig nem hagylak elmenni. 
Kardot húztak. Urungu a hátát egy fának vetve védekező állást vett föl. Kadir Baga óvatos léptekkel közeledve végrehajtotta az első támadását. Éles csattanás hallatszott. Kivédték a támadást. 
A százados egy lépést hátralépett, a kardját a levegőben megfordítva ismét támadt. Jobbról és balról igen gyors és igen kemény csapásokat mért. Urungu úgy állt a helyén, mintha odaszögezték volna, és minden csapást kivédett.
A másik kettő, akiknek lerepült a fejéről a süvege, igen csodálkozott ezen. Hát ez az ördöngös fickó meg honnan került elő? Íme még Kadir Baga sem tudott elbánni vele. 
Amíg ők így töprengve figyelték a küzdelmet, egy úgy húsz lovasból álló csapat érkezett meg, és állt meg. A bégeken, katonákon és lovászokon kívül egy fiatal lány is volt köztük, és az irányába mutatott tiszteletből kiviláglott, hogy ő a csapat vezére. Amikor mind leszálltak a lovaikról, ő nem szállt le. 
A fiatal leány egy ideig a küzdőket nézte. Megkérdezte, hogy ki ez a dalia, aki így megizzasztja Kadir Baga századost. Az a kettő, akinek lerepült a süvege, elmondta, hogy egy Urungu nevű gök-türk, és elmondták, hogy nyilazásban sohasem látott mérvű a tudása. A fiatal leány parancsot adott az egyik mellette állónak:
- Ezredes! Válaszd szét a verekedőket!
Az ezredes kardot húzva a küzdők közé állt:
- Váljatok széjt! Aj (Hold) Hánim parancsa! - kiáltotta. 
Sem Urungunak, sem Kadir Bagának nem volt kedve a szétváláshoz, ám Aj Hánim nevének a hallatára a százados visszahúzódva leeresztette a kardját. Féltérdre ereszkedve köszöntötte Aj Hánimot. 
Urungu ebben a pillanatban meglátta a környezetét. Jó öltözetű, fenyegető testtartású vitézek tekintettek rá, egy fiatal és szép leány pedig a lova hátáról méregette. Urungu ismerte, de hirtelen nem jutott eszébe, hogy honnan. Látva, hogy az a százados, akivel az imént összecsapott féltérdre ereszkedik, és Aj Hánim nevének hallatára megértette, hogy egy nemes családból származó leány. Ám az esze össze volt zavarodva. Az ezredesre nézett és megkérdezte:
- Miért választottál szét minket? Ki az az Aj Hánim? 
- Aj Hánim a mi kagánunknak, Báz Kagánnak a leánya. Az ő parancsára választottalak szét titeket. 
Rövid csörrenés hallatszott. Urungu a hüvelyébe dugta a kardját. Néhány lépést tett Aj Hánim felé. Féltérdre ereszkedve így szólt:
- Te parancsolsz.
Aj Hánim jelére felkelt és szálfaegyenesen megállt. Az ócska, rongyos öltözete ellenére testtartása, beszéde, különösen pedig az iménti verekedése nyilvánvalóvá tették nagyságát. A dokúz-ogúzok kagánjának leánya egy pillantással felmérte az embereket, sőt a szívekből még a múltat is kiolvasta. Az egyik unokaöccse kám volt. A dokúz-ogúzok között azt beszélték, hogy a titkos tudományból sok mindent megtanított neki. Urunguhoz kezdett beszélni: 
- Vitéz! Azzal, hogy Urungunak mondtad magad, még nem mutatkoztál be elég jól. Nyilvánvaló, hogy bég vagy. Ki vagy? Elmondanád-e nekünk?
A hangjában lévő dallam mondott valamit Urungunak. Ismerte ezt a hangot. Ez egy annyira szép, annyira rokonszenves hang volt, hogy az belülről megremegtette. Nem adott választ.
Aj Hánim ismét megszólalt:
- Láttam, hogy hogyan küzdöttél. Kadir Baga századossal megvívni nagy feladat. Mesterlövésednek a nyomait is látom. Te bizonyára a gök-türkök hatalmas bégjei közül való vagy. 
Urungu hallgatott. Ez a hang a szívéig hatolt, az elmúlt napjait juttatta eszébe, lassan kezdte megismerni ezt a leányt. Íme, az ő hangja fájó sebet tépett föl a szívében:
- Vitéz! Ha nem múlt volna el negyven év mióta az íjászat világhíressége, Kür Sád meghalt, akkor erre a éles szemű lövésre tekintve azt mondanám, hogy Kür Sád vagy. 
Urungu megremegett. Visszatartotta magát attól, hogy azt mondja: Kür Sád fia vagyok. Noha az apja már több mint negyven éve halott volt, a neve, a dicsősége még mindig élt, még a gök-türkök ellenségei, a dokúz-ogúzok között is. Erre a gondolatra örömmel és büszkeséggel telt meg a szíve. 
Most a leányt is, és a hangját is megismerte: Aj Hánim egy az egyben hasonlított a feleségére, akit a kínai Ven százados ezelőtt húsz évvel megölt, a hangja is egy az egyben az ő hangjára emlékeztetett. Erre emlékezve Urungu nyelve megoldódott:
- Nem, hánim! Nem vagyok bég. Közrendű török vagyok. - mondta. 
A kagán leánya Urungura szegezte a tekintetét. Mintha nem hitt volna a szavainak. Olvasni kívánt a szívéből. Egymás szemébe néztek. A többiek is, akik végighallgatták a beszélgetést, egyszer Aj Hánimra, egyszer meg Urungura néztek, és azt találgatták, hogy mivé fejlődik az ügy. Hallatlan dolog volt ilyen kitartóan nézni egy kagán leányának a szemébe! Ez a gök-türk, még ha bég lenne is, hogyan nézhet így egy kagán leányára? Ám Kür Sád fia egyáltalán nem is törődött ezzel. A vele szemben lévő leány zöldesbarna szemeibe tekintve magánkívül volt. Ezek a szemek húsz év távolságba vitték, mintha szeretett feleségét látta volna ismét, azzal a különbséggel, hogy ez az arc, ezek a szemek a felesége arcánál, szemeinél okosabbak, szebbek, más fajtájúak voltak. 
A kagán leányának az arca kissé megkeményedett. Hát hogy is lehetne ez a dalia, aki szünet nélkül őt nézte, ez az éles szemű íjász, ez a kemény kötésű vitéz a köznépből? 
- Vitéz! Merre tartasz? - kérdezte.
- Ötükenbe megyek hánim!
- Mi is észak felé megyünk! A kívánt helyig velünk tarthatsz.
Urungu féltérdre ereszkedve mondta:
- Te parancsolsz.
Aztán már nem emelte föl még egyszer a tekintetét, és nem nézett az arcába.

*
**

 A csapat azon az éjszakán az erdőben, a forrás mellett vert tábort. A lovászok a málhás lovakról leemelt göngyölegeket kibontva sátrakat vertek. Amikor a kagán lányának nagy sátrát nagy gondossággal felállították, nemezből összetoldott ágyat állítottak össze. Aztán az ezredesnek és a két századosnak a sátrait állították föl. A tizedesek, a katonák és a lovászok hármasával, négyesével húzták meg magukat a kisebb sátrakban. 
Urungunak nem volt sátra. A lova nyerge mögötti nemez az ágya, és egyúttal a takarója is volt. Amikor a dokúz-ogúz ezredes megmutatta neki a sátrat, amiben másik három katonával együtt lefekhet, Urungu a köszönettel visszautasította; tudatta vele, hogy elegendő lesz számára a nemeze.
Báz Kagán kisebbik lánya, Aj Hánim, az apja parancsára indult vándorútra, most pedig hazatérőben volt. Azt is beszélték, hogy Báz kagánnak titkos szándéka is volt ezzel a úttal, ám senki sem tudta, hogy mi az. 
Urungu, a dokúz-ogúzoktól kissé távolabb, egymagában üldögélt, gondolkodott. Éppen azon volt, hogy visszautasítsa a kumiszt. és a húst, amit egy tizedes hozott neki, de amikor megtudta, hogy Aj Hánim küldte, letett róla, és nagy szomjúsággal itta, csak itta a kumiszt, ami hónapok óta nem volt a szájában. 
Amíg az éjszaka hűs szele a fák között félelmetes zúgást keltett, Urungu a feleségén és Aj Hánimon gondolkodott. Ez a hasonlóság a szívében Aj Hánim iránt születő rokonszenvet növelte. A szemei is ugyan olyanok voltak. A termete is ugyan olyan volt. Akkor is így reszketett a szíve, amikor ő beszélt. Az ő színe is ilyen szép volt. Csakhogy… Csakhogy Aj Hánim szebb volt.
Urungu annyira szerette a meghalt feleségét, hogy a halála után egyetlen nőt sem választott társul. A gök-türkök között nem akadt olyan, aki megözvegyülve ne házasodott volna ismét, ezért a barátai csodálkoztak Urungun. Még az anyja is mondta neki egyszer, hogy házasodjon meg, de Urungu olyan határozottsággal utasította vissza, hogy az anyja nem piszkálta ezzel még egyszer. Urungu húsz évig asszony nélkül élt, és noha elhalványult ugyan a szívében a halott feleségének az emléke, a tüze hamuvá vált, továbbra is tisztelettel adózott emlékének. 
Ezen az éjszakán folyton csak rá gondolt. Az emléken kívül mi maradt számára ebből az asszonyból? Élő örökség gyanánt Tacsám. Olyan jól esett most a régi időkre visszagondolnia, rá emlékeznie, hogy hálát érzett Aj Hánimnak azért, hogy okozója lett ezeknek az édes visszaemlékezésnek. Aztán összefacsarodott a szíve - «Milyen jó lenne , ha ő is élne», - gondolta. Ha az az átkozott Ven nem ölte volna meg, akkor most nem lenne ilyen otthontalan, számkivetett vándor. Milyen jó lenne, ha Aj Hánim, aki az innen ötven lépésnyire lévő sátorban alszik, nem Báz Kagán leánya lenne, hanem az ő felesége. Urungu szívében a húsz évvel ezelőtt meghalt asszony iránt érzett érzéseivel az Aj Hánim iránti érzései összekeveredtek, egyesültek, és álmaiban egyetlen asszony maradt. Ez az asszony a húsz évvel ezelőttről a mai napig hatolt, Urungu elmúlt szerencsétlen életét, a sötét útra hasonlító éltét bevilágító nap lett. Éppen olyan, mint a nyár első hónapjaiban a pusztát bevilágító édes napsütés…
Negyvenöt éves volt. Sokat tapasztalt, a világnak minden örömét és bánatát látta, de végül megértette, hogy szíve három nagy keserűséggel van telve, megneheztelt a végzetre. Az első keserűsége az volt, hogy Ötükenben nem láthatta a törökök kagánját, és a farkas fejes zászlót. A második keserűsége az volt, hogy nem mondhatta el, hogy Kür Sád fia, a harmadik keserűsége pedig az volt, hogy hiányzott neki a szeretett felesége. Az apjának és anyjának a halála miatt nem bánkódott, mert azok Isten parancsára történtek, de a többiek halála miatt vérzett a szíve, mert azok nem az Isten törvénye szerint történtek. Miért nem lehetett boldog? Talán lehetetlen lett volna Török kagánságot alapítani Ötükenben? Talán nem mondhatta volna meg, hogy Kür Sád fia? Talán nem rakhatott volna új fészket a feleségével? 
Urungu hirtelen magához tért: Húsz éve már, hogy meghalt a felesége, vérszerződést ivott, esküt tett az anyjának, hogy nem mondja el, hogy ő Kür Sád fia. Egyetlen reménye maradt: Ötükenben a gök-türk kagánság megalapítása. Biztos, hogy egy nap, egy tegin zászlót bont majd, és ő maga is ez alá a zászló alá fog futni. 
Egy fatörzsön üldögélve gondolkodott, amíg éjfél után Kadir Baga százados oda nem jött hozzá, és meg nem kérdezte, hogy miért nem fekszik le. A nappali ellensége, a katonák őrségváltása kedvéért felkelve látta, hogy rendben mennek a dolgok, aztán Urunguhoz közelített, aki még mindig nem feküdt le, a hűvös idő ellenére még a nemezébe sem burkolódzott be, és felajánlott neki egy sátrat. 
Urungu ekkor megérezte, hogy hűvös az idő, rájött, hogy későre jár. A Hold igencsak magasra emelkedett. A százados hirtelen lehajolva Urungu arcába nézett:
- Talán a szemedbe ment valami? Miért könnyes a szemed? - kérdezte. Urungu a szeméhez emelte a kezét. Minden bizonnyal belement valami, talán egy kis bogár lehetett. A századosra nézett:
- Jobb nekem a szabad ég alatt aludnom. Fényes legyen az éjszakád. - mondta.
A kissé odébb lévő lováról levette a nemezét és beburkolódzott. Elnyújtózott a füvön és úgy maradt. Az éjszakai táborhely őrei azt láthatták, hogy a gök-türk napkeltéig sehogyan sem tudott nyugton pihenni.

ÖTÜKENBE
MENET

Amikor a következő nap a csapat észak felé indult, Urungu is csatlakozott hozzájuk. Aj Hánim engedélyével és parancsára velük tarthatott. Kadir Baga százados két tizedessel jócskán előrébb haladt. Aj Hánim mögött volt az ezredese, aki amint meglátta a jelzést, hogy beszélni akarnak vele, a lovát megsarkantyúzva közelített felé. A katonák és a lovászok a málhás lovakkal sorban mögöttük jöttek. Két tizedes a csapat jobbján és balján volt, egyszer - egyszer a lovukat megsarkantyúzva eltávolodtak, és jobbra - balra fürkésztek, aztán ismét visszatértek a csapathoz. Leghátul egy százados alkotta az utóvédet, néha ez is visszafelé lovagolva pásztázta a környéket. 
Urungu hátul, az utóvéd százados és a málháslovak között lovagolt. Ezek közül a jó öltözetű bégek és katonák közül igencsak kirítt, nemcsak feszengett, de örült is, hogy velük mehet. A kumiszért és a vendégszeretetért cserében, amit megadtak neki, a segítségükre akart lenni. De hát hogyan, milyen alkalommal nyújtson majd nekik segítséget? Út közben folyton ezen gondolkodott, senkivel sem beszélt. Néha, ha az utóvéd százados kérdezett tőle valamit, rövid válaszokat adott, így múlatta az idejét. 

*
**

Ez az út ugyanígy folytatódott három napig. A harmadik nap estéjén ismét egy víz mellett verték föl a sátrakat, és miután mindenki elhelyezkedett, a dokúz-ogúz katonák közül az egyik a kobzát elővéve játszani, énekelni kezdett. A lovászok és katonák, sőt a tizedesek és a századosok is a koboz köré gyűltek, hallgatták. Aj Hánim is kiült a díszsátra kapuja elé, a nyergéből készített trónusán ülve hallgatta a dallamot, az ezredese pedig vele szemközt állva ugyanezt tette.
Urungu, aki évekkel ezelőtt Csibi Kagán seregében fiatal katonaként jó néhány koboz dalt hallgatott, izgatott lett. Abban a seregben sok regős volt. A nappalok véres harcai utáni éjszakákon a húrokat pengették, véres viaskodásokról, szívet lyukaszó nyílvesszőkről, keblet szétzúzó kopjákról, fejeket lecsapó kardokról regéltek. Vízként patakzó vért, számtalanul elpazarolt életeket, bőségesen végrehajtott hőstetteket dicsőítettek. Ám Urungu évek óta nem találkozott regőssel, mint bármi más után, a koboz hangja után is vágyódott. Ahogy most egy dokúz-ogúz regős a húrokba csapott, ismét önkívületbe került. A kobozt körülvevő gyűrűn kívül, jócskán hátrébb törökülésben ülve önkívületben hallgatta a dalt. Miket énekelt a dokúz-ogúzok regőse…

	Ne hidd, hogy megpihen a szív
	Amikor lenyugszik a Nap a látóhatáron
	Amikor az est leszáll, 
	A búbánat összecsap a végzettel.

	A tekintetem bepárásodik, 
	A szívem hegye ködösödik,
	A könnyeim forrása megnedvesedik
	Amikor a megszólal a szerelem madara.

	A szerelem vad valóság;
	A kedves egy távoli virág.
	A szerelmem eltart,
	Egészen a sírig.

	Egy szépség utáni vágy…
	Íme a legszebb szebb dal!
	Élet; végezd be, szív; forrald fel,
	Amint elkap a szerelem. 
	
	Valahányszor eszembe jut a szerelmem, 
	A halált megismerem!
	Talán elmúlik, megégek
	Utolsó álomba merülve…

A regős folytatta a dalt. De a már alaposan önkívületben lévő Urungu nem hallotta, csupán az agyába vésődő néhány szó visszhangzott szüntelenül a lelkében. 

	Talán elmúlik, megégek
	Utolsó álomba merülve…

Íme a dokúz-ogúzoknak a regőse ok nélkül égette, szította a tüzet a szívében. 
Ahogy ő így merengett, aggódó szívvel a távolba sikló gondolatok közepette, odébb Aj Hánim és az ezredes őróla beszélt. Az ezredes a három napos út alatt jó alaposan szemügyre vette és megvizsgálta az útitársukat, és látva, hogy az ócska ruhája, nincstelen állapota ellenére a derekán lévő bicsaknak hatalmas értéke van, nem mulasztotta el ezt elmondani. Amikor ezt elmondta Aj Hánimnak, és azt mondta, hogy lehetséges, hogy Urungu nem a köznépből való, csak megerősítette ezzel Aj Hánim gyanúját, aki ezt igazából nem is hitte. 
Egy kissé nehéz volt erre a gök-türkre úgy gondolni mint bégre, akinek még egy sátra sem volt, ahová lefekhetett volna. Ám a vitézségére, kiállására, bicsakjára tekintve kételkedésen kívül mást nem is lehetett tenni. Még Aj Hánim sem tudott erről az ismeretlen emberről határozott döntést hozni, pedig ő gyakorlott volt az emberi szívek olvasásában. Kétség kívül értékes ember volt. Ám ez minden… Többet ő sem tudott… 
Egy tizedes így szólt:
- Aj Hánim hivat.
Ekkor Urungu magához tért és ráébredt, hogy már kétszer elmondták neki ezeket a szavakat. 
Lenyugodott a Nap. A regős még mindig játszott, a jócskán odébb lóháton járőröző három - négy őrön kívül mindenki más őt hallgatta. 
Urungu féltérdre ereszkedett. Aztán felkelt és szálfaegyenesen megállva várta Aj Hánim mondandóját. Az ezredesen kívül senki más nem volt mellettük. A kagán leánya szívbemarkoló hangján ismét beszélni kezdett:
- Vitéz! Holnap elválnak az útjaink. Mit gondolsz erről? 
- Urungunak vérzett a szíve. Annak ellenére, hogy tudta, hogy csak néhány napig lesznek együtt, egyáltalán nem számított arra, hogy ez a néhány nap véget ér majd. Úgy hitte, hogy minden nap így együtt mennek majd, minden este tábort vernek, és távolból figyelheti majd, ahogy a kagán leánya ki s be jár a díszsátrába, aztán útra kelnek úgy, hogy ő halad leghátul, a kagán leányától legtávolabb, és ez így folytatódik tovább… A kagán leánya megsebezte a szívét azzal, hogy azt mondta, hogy holnap elválnak az útjaik. Egy pillanatra felemelte a tekintetét a földről és ránézett:
- Vérzik a szívem miatta, hánim. - válaszolta.
Az ezredes ezekre a szavakra felkapta a fejét. Aj Hánim arcán nem látszott változás. Zöldesbarna szemei felragyogtak ahogy megkérdezte:
- Miért? 
- A parancsnokságod alá vettél, és idáig hoztál. Nem sajnáltad tőlem a kumiszodat. Én viszont semmiféle szolgálatot sem tehettem neked, hogy ezt megháláljam. Ezért vérzik a szívem. 
- Rajtad múlik, hogy szolgálatot tégy.
Urungu szemei fölragyogtak. A tekintetét ismét felemelve a kagán leányára nézett. Anélkül, hogy egy szót szólt volna, a tekintetével kérdezte, hogy hogyan hajthatná végre ezt a szolgálatot. Aj Hánim megértette. Azon a hangján folytatta, amitől Urungu magán kívüli állapotba jutott:
- Az apámhoz, a kagánhoz viszlek téged. Az ő seregébe lépve, annyi szolgálatot tehetsz, amennyit csak kívánsz. Apám, a kagán egy hozzád hasonló vitézt természetesen még tizedesnek is megtesz. 
Aztán egy másik dallammal, egy rémisztő felhanggal a hangjában halkan azt mondta:
- Te úgyis méltó vagy rá. 
Urungu szíve most az örömtől dobogott. Aj Hánimmal együtt menni, az ő seregéhez csatlakozni, tőle soha el nem válni… Milyen szép dolgok voltak ezek!
Ám sajnos ezek közül a szép dolgok közül egy sem teljesül majd. Ha a dokúz-ogúzokhoz menne, nem jutna Ötükenbe, és nem csatlakozhatna a gök-türk felkeléshez, amelyről tudta, hogy egy nap bekövetkezik majd. Ha az ellenségeikkel, a dokúz-ogúz katonákkal lenne együtt, Kür Sádnak is, és Kür Sád koncsujának a lelke is elszomorodna. Urungu erre gondolva elkomorodott. Újból féltérdre ereszkedve így szólt:
- Bocsáss meg nekem! Apádnak, a kagánnak a seregéhez nem csatlakozhatom, de ezen kívül minden parancsodat szívügyemnek tekintem. - mondta. 
Elhallgattak. Az ezredes megértette, hogy a kagán a hold arcú leányának a szíve szomorú. Urunguban viszont viharok dúltak. Az a bűvös hang csillapította le a vihart:
- Vitéz! Örültem volna, ha velünk jössz. Tehát holnap elválunk. Mit kívánsz tőlem?
- Jó egészséget kívánok neked. És azt kívánom, bocsáss meg nekem amiért tudtomon kívül az embereiddel verekedtem. 
 Aj Hánim olyan szép mosolyával, mosolygott, mint ezeregy nyíló virág:
- Nem a te hibád vitéz! Ha Kadir Baga százados le nem lőtte volna a fejedről a süvegedet, akkor ez nem történt volna meg. A saját süvegemet adom ahelyett a süveg helyett, amit kilyukasztott.
Ahogy ezt mondta, levette a süvegét a fejéről, felé nyújtotta.
Urungu gyors léptekkel közelített, majd féltérdre ereszkedett. A süveget, amit Aj Hánim feléje nyújtott, megcsókolta és a homlokához érintette: 
- Nagy kegyben részesítettél Aj Hánim! Holnap reggel ezt veszem föl, és holtomig egy megtiszteltetés emlékeként a fejemen tartom majd. - mondta.
Egymás szemébe néztek. Miközben összenéztek, Urungu szíve csordultig telt Aj Hánim páratlan szépségével, és mintha ráébredt volna a három napos belső számadásának az eredményére: Talán parázs hullott a szívébe, és lángra kapott. A kagán leánya rabul ejtette a szívét. 

*
**

 Azon az éjszakán egy olyan ember nyugalmával aludt, aki egy nehéz gondját oldotta meg. Álmában folyton boldog embernek látta magát, sűrűn felébredve körülnézett, de a jókora távolságban lévő őrön kívül mást nem látott. Csupán egy alkalommal, meg sem tudta állapítani, hogy ébren van, vagy csak álmodik, azt látta, hogy Aj Hánim kapuja megnyílik, feltűnt a kagán leánya, mélyen az égre, a távolba és a környékre nézett, aztán mintha azt látta volna, hogy ismét belép a sátorba. Reggel felé pedig álmában folyton Kür Sádot, az anyját, a nővérét és a halott feleségét látta, aztán mind eltűntek, és a felesége maradt csak a színen. A díszes és csinos öltözetekbe burkolódzó, fedetlen fővel álló felesége csak sírt és sírt. 
Urungu korán kelt, és lecsutakolta a lovát. Feltette azt a süveget, amit Aj Hánimtól kapott. Ismét életének egyik nyomorúságos napját fogja leélni. Panasz nélkül elfogadta azt a terhet, amit a végzet rakott reá, ellenben elbűvölte, ha időnként a jó szerencse ránevetett. Hozzászokott a keserűséghez. Mi értelme ráragyognia a boldogság napjának a keserűséggel gyúrt emberre, ha miután a sugarait rövid pillanatig megmutatta, aztán ismét a sötétség fojtásába taszítja. 
Ezen a reggelen a csapat is korábban ébredt, mint minden más reggelen. Útra kelve kissé előrébb, egy kis halom mögött Urunguval találkoztak. Amikor Aj Hánim elhaladt, leugrott a lováról. Féltérdre ereszkedve köszöntötte. Ő pedig szívbemarkoló mosolyával Urungura nézett. A lelkét borzoló hangon szólt, miközben elhaladt:
- Legyen szerencsés a végzeted, vitéz! 
Urungu, aki a térdén maradt, amíg a csapat el nem haladt, arra riadt fel, hogy az aznap utóvéd szerepét betöltő Kadir Baga százados megszólította. Kiegyenesedve ránézett. A százados egy kupa kumiszt ajándékozott neki. Kadir Baga mintha kissé lehangolt, kedvetlen lett volna. 
- Urungu! Aj Hánim megkedvelt téged. Igen szerencsétlen dolog, hogy nem csatlakozol Báz Kagán seregéhez. 
Urungu megsértődött. Úgy kérdezte, mint aki gyors választ vár:
- Miért?
- Elválsz, és külön mész. Hol talállak majd meg téged, hogy befejezzük a félbemaradt párbajunkat? 
- A hegy nem találkozik a heggyel, de az ember rátalál az emberre. Egy nap ismét találkozunk majd.
A százados elmosolyodott:
- Isten hozzád!
- Legyen szerencsés a végzeted! 
Amíg a csapat el nem tűnt a látóhatáron, Urungu mint egy kőszikla, mozdulatlanul állva nézett utánuk. 

A FARKAS 
FEJES 
ZÁSZLÓ
 
Véget ért a tavasz, megkezdődött a nyári forróság. A Kínai Nagy Fal őrsége szigorú parancsot kapott a ki s be járókkal kapcsolatban. Látszólag semmi sem történt, ám Kína kémeitől érkező jelentések összessége éberségre intett. 
Egy török lovas a kínai területen belül északi felé lovagolt, a nagy falhoz közeledett. Nyilvánvaló, volt, hogy ismeri a környéket, olyan magabiztosan lovagolt. Amikor a fal közelébe ért, meg sem állva az egyik fölfelé vezető útra kanyarodott, amikor a fal tetejére ért, ismét megállás nélkül a jobboldali torony felé indult. Amikor a toronyban lévő kínai katonák látták, hogy egy lovas közeledik, elállták az útját:
- Állj csak meg! Ki vagy? Hová mész? - kiabálták.
Ez a török úgy beszélt kínaiul, mint egy kínai. 
- Nem vagyok idegen.
- Ki vagy?
- Tonjukuk!
Amikor a torony századosa meghallotta ezt a nevet, kiugrott bentről és fogadta. Ismerte Tonjukukot. Ám sehogy sem tudott rájönni, hogy itt és most mit keres.
- Tonjukuk! Nem mehetsz itt át. - mondta.
- Miért?
- Tilos.
- Benned való bizalommal jöttem idáig.
- De mit teszel majd, ha áthaladsz?
- Szívügy!
- Engem is meghívsz majd a lakodalomba? 
- Miután kérted; természetesen. 
- De én akkor sem engedhetlek át. Ráadásul itt kapu sincs. Hol mész majd ki? 
- Mondtam már neked, hogy mennyegző lesz. Azzal pedig ne törődj, hogy hol kelek majd át. Csak adj nekem utat. 
- Nem adhatok.
- Jobban jársz, ha adsz.
Ahogy Tonjukuk ezt mondta, az övéhez nyúlt. A kínai százados megértette. Tonjukukot karonfogva kissé távolabb vitte:
- Ismerjük egymást. Megegyezhetünk. - mondta.
Tonjukuk egy erszény pénzt vett elő az övének a belsejéből és a fal mellvédjére helyezte. A kínai szemei felragyogtak:
- Hogy kelsz majd át a többi tornyon? - kérdezte.
Tonjukuk elmosolyodott:
- A te segítségeddel!
- Hogy az én segítségemmel?
- Igen!
A százados mintha megijedt volna. 
- Én nem keveredhetek bele annyira. - kiabálta. Tonjukuk felpattant a lovára:
- Csak tréfáltam, Azt hagyd csak rám. - mondta, miközben a lovát vágtára fogta. 
Amikor a második torony felé közeledett, nem kerülte el a figyelmét, hogy az őrök nyilakat helyeznek az íjaikra. Vágtában feléjük közelítve ő is kihúzta a tegzéből az első nyilát, célzott és lőtt. Az egyik őr a mellkasába kapta a nyilat, hanyatt tántorodott, a többiek pedig nyilazni kezdtek Tonjukukra. 
Amikor jobbról - balról nyilak röpködtek, Tonjukuk vágtába hajszolta a lovát, közben gök-türk gyorsasággal és célzó tudással húzta ki a nyílveszőket a tegzéből és terítette le a kínaiakat. Amikor éppen a torony elé ért, az életben maradottak bemenekültek, de amint áthaladt, ismét előbújtak és nyílzáport kezdtek zúdítani feléje mögüle. Ugyanekkor a toronyban lévő Ven százados tüzet gyújttatva vészjelzést adatott a következő toronynak, Az ötszáz lépésnyire álló toronyból kínaiak jöttek ki, és Tunjukuk felé indultak. 
Miközben Tonjukuk hátrafelé nyilazva vágtatott, Ven százados nyila a ló tomporába fúródott. A ló felágaskodva fájdalmasan felnyerített. Ekkor Tonjukuk éles füttyöt hallatva azt kiáltotta: «rajta!», és a lovát megsarkantyúzva a fal széle felé irányította. A kínaiak meglepetéstől és félelemtől tágra meredt szemei előtt a lovát ugratva levetette magát a falról.
Az a hely, ahonnan Tonjukuk levetette magát, a fal legalacsonyabb része volt, ám nyilvánvaló volt, hogy aki a hét-nyolc embermagasságból leveti magát, az nem élheti túl. A kínaiak tudták ezt, ezért biztosra vették a lónak is és a gazdájának is a halálát, sőt a katonák közül néhányan olyan rettenetesnek tartották az ugrást, hogy még attól is viszolyogtak, hogy lenézzenek, furcsa félelmet éreztek. Pedig Tonjukuk nagy tudással és hidegvérrel vetette le magát. Amikor a lova átlendült a falon, a lova nyergére hágva felállt, amikor egy embermagasságnyi maradt a ló földet éréséig, leugrott a hátáról és földre esett. Éppen ekkor, úgy százlépésnyi távolságból egy lovas, aki eddig egy földhányás mögül figyelte a falat, a vezetéklovával együtt sebesen közeledett Tonjukuk felé. Amint Tonjukuk felpattant a vezeték lóra, mindketten ellovagoltak észak felé. Mindez olyan gyorsan történt, hogy mire Ven százados lenézett a falról, a döglött lovon kívül mást már nem látott, amikor a lódobogást meghallotta és kissé megemelte a tekintetét, a két lovas által felvert porfelhőt látva iszonyúan káromkodni kezdett. 

*
**

Amikor egy erdő szélén a lova hátáról a látóhatárt kémlelő Kutluk Sád két vágtatva közeledő lovast látott, megragadta a földbe szúrt zászlórudat. A zászlórúd csúcsán egy arany farkasfej volt. 
A két lovas Kutluk Sád mellé érve leszállt a lováról. A sád megszólalt:
- Tonjukuk! Bojla Baga Tárkány! Most már a magasba emeljük a farkasfejes zászlót. 
Bojla Baga Tárkány, aki a Kínai Nagy Falon kívül várta Tonjukukot, így válaszolt:
- Évek óta ezt a napot vártuk.
Tonjukuk hozzátette:
- Most van a legmegfelelőbb pillanat, hogy a magasba emeljük a farkasfejes zászlót, mert Kína megviselt. 
A Bozkurt nemzetség érett és erőteljes fia, Kutluk Sád ismét beszélni kezdett:
- Tonjukuk! Tárkány! Kür Sád óta ez a harmadik megmozdulás. Ha ti velem tartotok, Isten segedelmével újjá fogjuk alapítani a gök-türk államot, Ötükenből a négy világtáj felé indítunk majd seregeket. Ha Isten megsegít, a katonáink farkasokhoz, az ellenség katonái pedig juhokhoz válnak majd hasonlóvá. Ha az Isten kívánja, Ötükenben török törvény járja, Kadirkántól a Dömör-kapuig egyesül a török nemzet. azért emelem a magasba a zászlónkat, hogy atyáink hazájában felélesszem atyáink államát. Szavatokat adjátok-e, hogy velem együtt belevetitek magatokat ebbe a harcba?
Két csörrenés hallatszott: A két török bég kihúzta a kardját. Török szokás szerint vérszerződést ittak. 
- Kék hatoljon be, vörös jöjjön ki!

*
**
 
Tonjukuk kis deszkalemezekre iratokat rótt, és megbízható emberekkel szétküldte a négy világtáj felé szétszórt török sátortáborokhoz, és Kutluk Sád zászlaja alá hívta őket. Aznap volt a gyűlés napja. Estig a világ négy sarkából tizenöten érkeztek, és álltak be Kutluk Tegin lófarkas zászlaja alá. Ezek között volt Örpen tizedes, Börü Bég, Kizil, Tacsám és az utolsóként érkező Urungu is. 
Másnap Kutluk Sád és a tizenhét ember nekikezdett, hogy felélesszék a gök-türk államot. Tonjukuk javaslatára alkalmasnak látták, hogy legelőször az egyik kínai őrsöt megtámadva érjenek el sikert. Ha a törökök között híre megy a sikernek, megsokasodnak a hozzájuk csatlakozók, és lépést tesznek az egység felé. 
Tonjukuk jól ismerte a kínai tornyok állapotát. Azt is tudta, hogy a húsz éve ugyanabban a toronyban állomásozó Ven százados vad törökgyűlölő. Ha őrá mérnek majd csapást, a hatása is nagyobb lesz majd. A tervet ennek megfelelően készítette el: Ennek a toronynak a közelében, egy félnapi járásnál is közelebb eső helyen felvertek néhány sátrat. Kutluk Sád katonái közül néhányan ezekbe a sátrakba mentek. A többiek távolabb, egy olyan helyen rejtőztek el, ahonnan ráláthattak a sátrakra. Olyan jól elrejtőztek, hogy senki sem jöhetett rá, hogy tizen ott rejtőznek. A sátorban lévők közül néhányan minden nap lóra szállva vadászni mentek észak felé, a sátrak belsejében pedig néhány katona lapult, ám ők egyáltalán el se hagyták a sátrakat. Csak a lyukakon lestek déli irányba, hogy jár-e arra valaki.
Amikor néhány nap múlva Ven századosnak jelentették a kémei, hogy ott törökök vertek tanyát, Ven mogorva arca mosolygott. Már egy éve nem vadászott sikerrel. No de most jól megadja a mocskos patkányoknak. Egy reggel a legválogatottabb katonái közül harminc lovassal a gyanútlan török sátortábor felé indult. 
Aznap a Börü Bég parancsnoksága alatt álló négy katona volt őrségben. Mint észrevették a kínaiakat azokon a sátorréseken keresztül, amiket használtak. Lángra lobbantották a készenlétben lévő fáklyákat, és a sátor tetején lévő lyukhoz tartották. A sátor tetején át felszálló füst tudatta a távolabb rejtőzködőkkel, hogy közelednek a kínaiak. Amikor Ven százados harminc lovasa százlépésnyire megközelítette a tábort, a bent rejtőzködők Börü Bég parancsára kiszaladtak, egymás mellett megálltak, és gök-türkökhöz méltó sebességgel nyílzáport zúdítottak a kínaiakra. Egy pillanat alatt zűrzavar támadt a harminc kínai katona között, de amint látták, hogy csak öt gyalogos török áll velük szemben, a százados parancsára eleresztett lovakkal közeledtek feléjük. A kínaiak hullottak, ugyanakkor közeledtek is a törökök felé. Sokuknak a lova találatot kapott, gyalogosan maradtak. Amikor a két fél összeért, a kínaiak húszan maradtak, ennek a húsznak a fele is gyalogosan maradt, mert lelőtték a lovát. 
A sátrak előtt kemény kardviadal kezdődött. 
Ven százados gyalogosan maradt, mert lelőtték a lovát, amikor a törökök felé közeledtek, ám rögtön felpattanva nem késlekedett, hogy szembeszálljon Börü Béggel. A kínaiak közül némelyek lovon, mások pedig gyalogosan voltak, ezért egymást is taposták, és nem tudtak elbánni az öt emberrel.
Ven, aki azt hitte, hogy asszonyokat és gyermekeket talál majd a sátorban, és könnyű sikert ér majd el, ezeknek a kemény katonáknak a láttára gyanakodni kezdett, de mivel nem volt más lehetősége, ezért nem maradt ki a kardok csattogtatásából sem. 
Börü Bég két gyalogos kínaival verekedett, akik közül az egyik Ven volt, a többiek a hátukat a sátornak vetve túlerő ellen küzdöttek. 
Ven egy - két kísérlet után egy kemény támadással egy lépést tett előre, és abban a biztos tudatban, hogy az ellenfelét leteríti, azt kiáltotta: «Nesze!». Csakhogy ez a támadás kis híján igen sokba került. Börü egy éles ellencsapással oldalra csapta a kardját, erre a kemény mozdulatra a százados kardja a földre esett. Ven hátraugorva gyorsan felkapta a földről a kardját. Újabb támadásra készülődött, ám ekkor számára érthetetlen dolog történt. A saját katonái közül a lovasok hirtelen megfordultak és déli irányba kezdtek menekülni. Északra tekintve Ven nyomban megértette a dolgot. Egy csapat lovas vágtatott szemből feléjük porfelhőt verve. Ven érezte, hogy csapdába ejtették őket. Hét - nyolc gyalogos katonával az oldalán ismét a gök-türkökre támadt. 
Most már párviadalt vívott Börü Béggel. Börüvel szemben, aki az imént még játékosan viaskodott vele, most lépésről lépésre hátrált, sőt az állán egy vágásból csurgott a vér. Ven százados a kínai hadsereg egyik legjobb tisztje volt, de ez a tomboló török mintha negyven éve az ellensége lenne, óvatosság nélkül nyomult, úgy verekedett, mintha jó néhány kard támadt volna Ven ellen, minden irányból kardok vették volna körül, hátráláson kívül nem tehetett egyebet. 
Ekkor a Kutluk Sád parancsnoksága alatt álló tizenkét ember odaért és egy pillanatra megálltak. Ven kivételével egy - két kardcsapással mindenki mást leterítettek. Amikor Kutluk Sád parancsot adott a menekülők üldözésére, hirtelen azt látta, hogy Örpen tizedes leugrik a lováról. Futólépésben Ven felé közeledve így üvöltött:
- Állj Börü! Nehogy megüsd!
Börü egy lépést hátrálva megállt. Ven lihegni kezdett. Örpen azt kiáltotta:
- Börü! Talán nem ismerted meg Ven századost?
Ő is megismerte. Azért akart támadni, hogy lerendezze a húsz évvel ezelőtti számlát, ám Örpen nem hagyta:
- Hagyd őt nekem! Most rajtam a sor!… Csak a feleségednek és egy fiadnak a vérét ontotta ki. Nekem viszont a feleségemet és öt fiamat ölte meg.
Aztán a szemöldökét összevonva harsogta:
- Szukafajzat! Most rajtam a sor!…
Egy rettenetes rohammal a kínaira támadt. Olyan gyorsan támadt, hogy köröskörül fordult Ven körül, és így azt megdöbbentette. 
Örpen a sátrak felé terelte őt. Már nem volt hová hátrálnia. Örpen hirtelen megemelte a hangját: 
- Nesze! Ezt a feleségemért!…
A kínai arcán egy hosszú kardvágás nyílt, de mert tudta, hogy mi vár rá, védte magát, utolsó leheletéig folytatta a harcot. A kardcsattogás közepette ismét felharsant Örpen hangja:
- Nesze! Ezt az első fiamért!…
A kínai sisakja darabokra tört és a kard a homlokáig hatolt. 
Örpen miközben véres játékot játszott, másként nézett, mintha álmot látott volna. Hangokat hallott, amik azt kiáltozták neki: «Bosszú, bosszú»Még egy támadást intézett, és közben azt kiabálta:
- Nesze! Ezt a második fiamért!…
Ven századosnak a vállát érte a kardcsapás, a páncélja megvédte, egy könnyű sebbel megúszta. 
A kardok összecsaptak, a páncél nélküli Örpen csak támadt, verekedett, és nem is gondolt a védekezésre.
- Nesze! Ezt a harmadik fiamért!…
Örpen a kínai karjára csapott a kardjával. Amikor Ven kiejtette a kezéből a kardját, halk nyöszörgése hallatszott. Örpen gyorsan megemelte a kardját, hogy a negyedik fiáért is rettenetes csapást mérjen, és miközben azt kiáltotta: «nesze!», egy kemény parancs hallatszott:
- Ne üsd meg!… Hagyd, hagy vegye föl a kardját…
Ezt Kutluk Sád mondta. Amikor Börü a saját kardjának a hegyével Ven kardját meglökve átadta, Örpen ismét kiáltott:
- Rajta! Ragadd meg a kardodat! 
Nem volt menekvés. A kínai rájött, hogy a vérző jobb karjával nem fog tudni verekedni, ezért a baljával ragadta meg a kardot. De mit tehetett Ven a bal kezével, ha a jobb kezével sem tudott semmit sem elérni? 
A kardok ismét összecsaptak. Most csupán a kardok csattogása hallatszott. Az Örpen szemeiből kicsapó lángok láttán Ven megbánta a bűntettet, amit húsz évvel korábban elkövetett.
Amott Börü alig tudta visszatartani magát, hogy neki ne támadjon, A Kutluk Sád háta mögött lévő jó néhány katona nemtörődöm tekintettel figyelte a verekedést. Amíg a kardok hibátlan ütésre csengtek, hirtelen egy ütésre kongás hallatszott. Rögtön utána felharsant Örpen hangja:
- Nesze! Ezt a negyedik fiamért!…
Ven egy kard döfést kapott a mellkasába, amely a páncélját átszúrva mellkasi sérülést okozott. Kínjában térdre rogyott. Örpen még nem töltötte ki rajta a dühét: 
- Kelj fel nagylegény. - kiáltotta.
Ven megkísérelt felállni, de nem tudott. Örpen haragosan mosolygott:
- Amikor kisgyerekeket öltél, akkor igen jól forgattad a kardot, te Kína hőse! Nosza rajta, most mutasd meg ki vagy!… 
Ven százados kimerült, és rémült volt. 
- Ne üss! Pénzt adok neked. - rimánkodott. 
Örpen egy lépéssel közelebb nyomult:
- Talán a te lelkednek pénzben kifejezhető ára lenne? Védd magad… Különben…
Örpen nem fejezte be a szavait, mert Ven, aki megragadta az alkalmat, hogy amaz leeresztette a kardját, hirtelen felpattanva támadt. Örpent megsebesítette az arcán. 
Örpen nem is törődött ezzel. Kardját suhogtatva harsogta:
- Nesze! Ezt az ötödik fiamért!…
Azután néhány kardcsapást még mért Venre, aki kiejtette a kezéből a kardját, és a fejére mért ért kardcsapástól rogyadozott: 
- Nesze! Ezt magamért!… kiáltotta.
Örpennek a saját tartozását törökösen rótta le, a kínai feje lerepült a testéről és Börü elé gurult. 
Örpen az arcából folyó vérét a ruhájának ujjával letörölte:
- Ez meg kutyaharapás. - mondta.

*
** 

 Azon az éjjelen az első sikerét ünnepelte az a tizennyolc ember, aki felfegyverkezett, hogy felélesszék a gök-türk államot. Ven százados katonái közül csak ketten - hárman tudtak elmenekülve a Kínai Nagy Fal túloldalára jutni, a többieket mindet legyűrték. Tonjukuk parancsára az a tizenkét ember, aki a Kínai Nagy Falig üldözte a menekülőket, az egyik torony előtt bemutatót tartott, felkiáltva katonát kívántak. Amikor az a kínai tiszt, aki ennek a toronynak a parancsnoka volt, anélkül, hogy tudta volna, hogy kik vannak odalent, tört törökséggel megkérdezte, hogy mit akarnak, Tonjukuk tökéletes kínai nyelven így válaszolt:
- Talán nem megmondtam neked, hogy lakodalom lesz? Íme megkezdődött a mulatság. Te, és az összes kínai meg vagytok hívva. Ez a mulatság kissé véres lesz, de hát mit tegyünk? Ilyen a török mulatság.
Most egy forrás mellett felverték a sátrakat. A kínaiaktól szerzett zsákmányt Kutluk Sád szétosztotta. Isten segítségével sikerült végbevinniük a dolgot, senki sem halt meg közülük. A legnagyobb sebet Örpen tizedes szerezte, ő pedig olyan jelentéktelennek tartotta, mint egy kutyaharapást.
A farkas fejes zászlót Kutluk Sád sátra elé szúrták le. Nem beszéltek, de arra a napra gondoltak, amikor majd ezt a zászlót Ötükenben kitűzik. Hittek abban, hogy be fog teljesedni a vágyuk, és örömtől dobogott meg a szívük.

BOLDOG 
ÁLOM

Egy tizenhét - tizennyolc évesnek látszó fiatalember, egy zsákkal a hátán fáradtan és kimerülve gyalogolt. Már napkelte előtt útra kelt. A fiatalember hátán lévő zsák törött vasdarabokkal volt tele. A nap már lenyugvóban volt, de még egy falatot sem evett, nagy igyekezettel, sietősen haladt. 
 Ez a jó felépítésű gök-türk fiatalember jól meg tudta ülni a lovat, a nyila ötszáz lépésnyire vitt, kardcsapása átvágta a páncélt, ám annyira nincstelen volt, hogy nemhogy lova nem volt, de most még egy íja, sőt még egy kis bicsakja sem volt a derekán. A nagy eszmények vezérelte emberek rettenthetetlenségével gyalogolt a végtelen pusztán, eszébe sem jutott, hogy akár csak egy pillanatra is megpihenjen. 
Hirtelen felgyorsította a lépteit. A messzi távolban egy sziklás hely tűnt föl. Mire a sziklába vájt barlang szájához ért, a Nap lenyugodott a látóhatáron. A hátán lévő zsákot a földön hagyta, mély lélegzetet vett, aztán a barlang belseje felé tekintett. Egy ősz hajú öreg ember feküdt a puszta földön. 
Ez az öreg, aki a fiatalember anyjának a nagyapja volt, kovács volt, és talán százéves is megvolt már. Csuluk Kagán seregében szolgált, látta Kara Kagán korának ragyogó és sötét napjait, sok háborút megjárt. Amikor Kara Kagán fogságba esett, vele együtt Kínába vitték, Kür Sád felkelése után évekig a kínai börtönökben maradt, a haja megőszült, de a dereka nem hajlott meg.
Igen gyakorlott kovács volt. A gök-türkök tolongtak azokért a kardokért és bicsakokért, amiket ő készített, kedvvel vitték azokat a háborúba. Az után is bicsakok készítéséből akart megélni, miután ebbe a barlangba húzódott, ám nem jött megrendelés, mert a gök-türkök szanaszét szóródtak, ő pedig kioltotta a tüzét, belenyugodott a nyomorult életébe. Az utóbbi időben abból a kevéske élelemből élt, amelyet az unokája hordott neki. Mivel már jártányi ereje sem maradt, az ideje javát a barlangban heverve töltötte. Az unokája egy lépést tett feléje:
- Dédapa! Egy kupac vasat hoztam neked. Csinálnál-e nekem belőle egy kardot? - kérdezte.
Az öreg ember nehézkesen felegyenesedett. 
- Nincs már nekem erőm a munkához... - felelte.
A fiatalember nem hagyta annyiban. A ruhája ujjával letörölte a homloka verítékét, aztán ismét megszólalt:
- Ezt a vasat sátortáborról sátortáborra járva gyűjtöttem. A sátortáborok többségében kard vagy bicsak nem maradt. Csak törött, eldobált karddarabok, bicsak csonkok vannak, azokat mint atyáik emlékeit őrizték. Sokat könyörögtem, hogy adják ide. Napkelte előtt útra kelve, napnyugtáig gyalogoltam. Éhes vagyok. Szomjas vagyok. Elfáradtam. Kimerültem. De ha te csinálnál nekem egy kardot, mindent bajomat elfelejtem, boldog leszek. 
Az öreg kovács elmosolyodott:
- Mily hamar boldog leszel? Ha téged egy kard boldoggá tesz, talán megbolondulsz majd az örömtől, ha újjá éled majd a gök-türk birodalom? 
- Azért vagyok boldog, mert a gök-türk birodalom újjá fog éledni. A kardot is azért kérem, hogy csatlakozzak a gök-türk birodalmat újjá élesztő háborúhoz.
Az öreg felpattant a helyéről:
- Mit akarsz mondani Bulucs?
Bulucs szemei felragyogtak:
- Dédapa! Kutluk Sád tíz napja a magasba emelte a farkas fejes zászlót. Hírt küldtek a világ négy sarka felé, harcos katonákat keresnek. De én hogyan álljak közéjük, ha nincs kard a derekamon?
Az öreg izgatott lett:
- Hogy Kutluk Sád? Kutluk Sádot ismerem. A Bozkurt nemzetség legkeményebb férfija. Te most kardot kívánsz tőlem? Megcsinálom. Ez lesz hosszú életem legkellemesebb munkája… Gyorsan hozd ide a vasakat…
Bulucs ismét a hátára vette a zsákot, és a barlang belsejében lévő üllőhöz vitte. Itt egy kupac szén állt, amely azok alatt az évek alatt, amíg nem használták, földdel keveredett, beporosodott. Az öreg, mintha megfiatalodott volna, tőle nem várt fürgeséggel és ügyességgel meggyújtotta a lángot és szenet dobott rá. Kezébe vette a sasszárnyból készített legyezőjét. Aztán a tűzhellyel szemközt térdet hajtva a magasba emelte a tekintetét. A karjait kitárva fohászkodott:
- Hatalmas Isten! Adj nekem erőt. Adj egy kis tudást az évek óta dologtalan, gyakorlatlan kezeimnek! Adj egy kis erőt a karjaimba!
Bulucs örvendezett. Most már pihenhetett. Leheveredett a barlangban. Az éhség és a szomjúság… Azok most már elhagyták. Amíg a tűzhely lángjai az arcába csaptak, a kalapács hangjai a pusztaságban haltak el, mély álomba merült. Az a hang, amelyet az üllőhöz csapódó kalapács adott ki, számára olyan altatódal volt, amilyet még gyermekkorának leggondtalanabb, azaz legboldogabb napjaiban sem hallott. A kalapács minden ütése egy - egy lépés volt, amely közelebb vitte az eszményéhez, céljához. Ahogy a kalapács veri az üllőt, úgy készült majd a kard, ő maga pedig a kardot felövezve csatlakozik majd Kutluk Sádhoz, azután megkezdődik majd az áldott háború, azért, hogy Ötükenbe jussanak. Bulucs aludt. Senki sem ébreszthette volna föl az álmából, a rettenetes fáradtságtól nyomta el az álom. Félálomban hallotta a vénséges vén dédapjának kalapács ütéseit. Ugyanúgy, mint fiatal korában, szerelemmel, kedvvel és erővel verte a vasat, mintha az elkészítendő kardot nem is az unokája, hanem saját maga övezné majd föl: Kopp!… Kopp!… Kopp!…
Az amott nyugodtan alvó fiatalembernek úgy tűnt, ez az ütemes hang igen soká, mintha nem is egy éjszakán át, hanem egy évig tartott volna. 

*
**

Amikor Bulucs pirkadatkor kinyitotta a szemét, úgy érezte, hogy az egész testét forróság önti el. Ezen az éjszakán nem álmodott, ám tökéletesen tudta, hogyan dolgozott a dédapja, mintha nem is álmában, hanem a valóságban látta volna. A füleivel még mindig hallotta a zengő hangot, amit az üllőt verő kalapács keltett. Úgy tűnt neki, hogy egy szempillantással az utolsó kalapácsütés után ébredt volna.
A szemeit a tűzhely felé fordította. A tüzet mintha frissiben gyújtották volna, lángoló és fényes volt. Fekvő helyéről lassan felegyenesedett. A szemei hirtelen felragyogtak az örömtől: Közvetlenül mellette úgy hevert ott egy mutatós kard, mint egy régi jó barát. Azonnal a kezébe vette. A szíve izgatottan vert. Lassan kihúzta a hüvelyéből. A kard vakítóan fényes volt. A túloldalra nézett, hogy mondjon valamit a dédapjának. A dédapja a reggelig tartó munkától fáradtan a puszta földön feküdt. Még arra sem volt ideje, hogy magára húzza a nemezét. Bulucs sajnálkozva nézett rá. Amint szóba került a háború, hogy dolgozik alvás nélkül reggelig ez a vén öregapó, és micsoda szép művet alkotott!… Hirtelen egy szép bicsak ötlött Bulucs szemébe. Ezt is a dédapja csinálta, és a kardtól valamivel odébb hagyta. Íme, egyetlen éjszaka alatt két boldogság érte. Amíg ő csupán egy kardért akkora erőfeszítést tett, annyi nehézséggel találkozott, most a maradékból egy bicsakja is lett. 
Bulucs lágyan elnyújtózva kezébe vette a bicsakot. A hüvelyéből kihúzva figyelmesen megvizsgálta. A jövendő bajtársai minden bizonnyal irigylik majd tőle ezt a bicsakot. Mosolyogva a dédapjára nézett. 
Alig tudta visszafogni magát, hogy ne kezdjen el örömében kurjongatni: A bicsaktól egy lépésnyire volt még egy kard, attól egy lépésnyire pedig még egy kard ütötte meg a szemét. Bulucs a helyéről felpattanva igyekezett, hogy zaj nélkül felvegye a kardokat. A barlang szája felé fordulva, a világosságban megvizsgálta őket. Ezek csodás kardok voltak. Hirtelen egy feliratot vett észre az utolsó kardon, amit kivont. A dédapja azt írta rá: Kutluk Sád. Megfordította a kardot. A másik oldalán pedig azt olvasta: Ilteris Kagán. Egy pillanatig azon gondolkodott, hogy ki az az Ilteris Kagán. A szerint, hogy ugyanarra a kardra írták, minden bizonnyal Kutluk Sád másik neve, talán igen, talán nem, de az a név, amit kagánként felvesz majd. 
Bulucs kíváncsian kihúzta a másik kardot is, és megnézte. Erre a: «Kür Sád fia» szavak voltak írva. Igen, emlékezett rá: A dédapja elmondta neki, hogy Kür Sádnak volt egy fia, és ezt a gyermeket, aki a Kür Sád felkeléskor igen kicsi volt még, az anyja megszöktette, sőt jó néhány éjszakán át az ő sátrában vendégeskedett. Sorjában elmesélte, hogyan adta nekik azután a saját lovát, fegyverzetét, és hogyan menekítette meg őket, a kínaiak hogyan kezdtek gyanakodni rá, és hogyan vetették börtönbe, és hogyan kínozták meg, ám hogy Kür Sád koncsuja és fia megmeneküljön, minden kínt elviselt, és semmit sem mondott, és hogy e miatt évekre sötét tömlöcben sínylődött. 
De hogy találja majd meg Kür Sád fiát, és hogyan adja majd át neki a kardot? Bulucs most szükségtelennek tartotta, hogy ezzel a rejtéllyel foglalkozzon, kihúzta a saját kardját a hüvelyéből. Az egyik oldalán azt az írást olvasta: Bulucs. A nagyapja, ki tudja hol találta, de egy kard szíjat is hagyott ott. Bulucs a kardját felövezve, a bicsakját felkötve kilépett a barlang száján. A Nap még sohasem látott szépséggel kelt föl. 

*
**

Egyszer csak feltekintett a látóhatárra és az égboltra. A langyos szél megerősítette a lelkét. Valami hiányérzete volt, ám nem tudta, hogy mi az. Hirtelen elmosolyodott:
- Megrészegített a boldogság. - mondta magában. 
Rájött, hogy mi hiányzik neki: Rettenetesen éhes volt. Vajon van-e a dédapjának valamelyik sarokban egy kis maradék élelme? Hogy ezt megtudja, bement a barlangba. Körül tekintgetve ütemes léptekkel a dédapja felé közelített. Azoknak a vasaknak a nagy része, amit tegnap hozott, a földön hevert. Úgy tűnt, hogy itt semmi más nincs. Egy törött cserépkorsóban volt valamennyi víz. Azt kortyolva kiitta, aztán a szemei megakadtak a dédapján, és döbbenten megállt. Kalapácsot tartott a jobb kezében. A baljában tartotta a nagy fogóját. A fogóval egy kardnak való vasdarabot szorított. Tehát a dédapja igen fáradtan ült le, és nyomban el is nyomta az álom. De miért ennyire merev és hideg? Bulucs az egyik térdét a földhöz érintve fölé hajolt. - «Dédapa» - szólította meg. Dédapja mosolygott. Most ismét, sürgetőbben szólította. Aztán a kezét a homlokára tette. Nyirkos volt. Bizonyára igen megviselte, megizzasztotta, hogy ebben a nyári hónapban egész éjjel a tűzhely mellett dolgozott. Hirtelen a dédapja szívére tette a kezét. Egyszerre csak, annyi idő múlva, mialatt tízig számolhat az ember, mély sóhajjal felpattant. A dédapja meghalt. 
Azután, hogy száz év terhét hordozta, egyetlen unoka nélkül, miután egy unokájának fián kívül mindenki mást, minden mást elvesztett, éppen akkor halt meg a vén kovács, amikor a Bozkurtok zászlaja a magasba kezdett emelkedni. 
Bulucs ismét az arcára tekintett. Ezen az arcon semmiféle bánat nem volt a miatt, hogy meg kellett válnia az élettől. Ellenkezőleg. Olyan boldogan mosolygó arc volt, ahogyan csak az élet legboldogabb pillanatában álmodó vagy a boldogságot a zsigereiben érző ember mosolyoghat. 
Az Istenhez fohászkodva kezdett munkához, hogy adjon neki erőt. A három legszebb kardot készítette el, amit életében valaha is csinált, azután az elnyűtt szíve, amely száz évig vert, és amit a sok szerencsétlenség és a nyomorúság látványa megviselt, ezen a fárasztó éjszakán már nem tudta ellátni a munkáját és megállt. 
Ezzel együtt ez a vég is mily szép, mily nagy vég volt. A vén kovács fellelkesült a hírre, hogy Kutluk Sád lófarkas zászlót bontott. Soha el nem vesztett hitéből erőt merítve emberfeletti munkát áldozott arra, hogy azt a segítséget, amit ebben az áldott háborúban a kardjával nem adhatott meg, azt a kalapácsával végezze el. Egész éjjel dolgozott, annak ellenére, hogy a szemeivel alig látott a barlang éjszakánként még sötétebb mélyén. Beérte a tűzhely lángjainak fényével, három kardot és egy bicsakot csinált, aztán nagy boldogság közepette a puszta földre heveredve elköltözött ebből a világból…
Ő most boldog álmát aludta, amelyből sohasem lesz ébredés. Igazából, száz év szenvedéssel felért az, hogy ilyen munka után ezt a boldog álmot álmodhatta. 
Aludt. Aludt, mintha hallotta volna azoknak a kardoknak a csörgését, amelyek életre keltik a gök-türk államot, mintha látta volna az Ötükenben lengedező zászlót. Aludt, mintha tudta volna, hogy mit hoz a holnap. 
Bulucs most kőbálvánnyá dermedve állt ott. A szíve tisztelettel telt meg ez iránt a vén kovács iránt, aki a kimerültségtől halt meg, hogy kardot készítsen a gök-türk harcosok számára. 
Mintha hirtelen lódobogást hallott volna a távolból. Lassan a barlang szájához közelített. Egy lovas csapat közeledett vágtában porfelhőt kavarva. Izgatott lett. Nehogy…
Török lovasok voltak. Amikor megálltak a barlang előtt, és Bulucs megpillantotta a farkas fejes zászlót, azonnal felismerte Kutluk Sádot. Féltérdre ereszkedett. 
Kutluk Sád megkérdezte ezt az ifjút, akiről tudta, hogy a seregéhez csatlakozik majd:
- Mi a neved? 
- Bulucs.
- Csatlakozol-e hozzánk? 
- Igen sád.
- Egy vén kovács lesz itt, ismered-e?
- A dédapám.
- Hol van?
Bulucs lehajtotta a fejét. A szemei elhomályosodtak:
- A dédapám ma reggel a Másvilágra költözött, sád!
Kutluk Sád egy ügyes ugrással leszállt a lováról. Egy pillanat alatt ugyanígy tettek a katonák is. Kutluk Sád, Tonjukukkal és Bojla Baga Tárkánnyal a háta mögött belépett a barlangba. Tisztelettel megállt a vén kovács holtteste előtt, aztán a Tunjukuktól hátrább álló Bulucshoz fordulva így szólt:
- Mondd el, hogy történt!
Bulucs elmondta, mik történtek, miután a vasdarabokkal teli zsákot meghozta, és felé nyújtotta a Kutluk Sád számára készített kardot:
- Ez a kard neked készült, sád. - mondta.
Kutluk Sád a kezébe vette a kardot:
- Honnan tudod, hogy nekem készítette? 
Tonjukuk és Bojla Baga Tárkány a kardot kivonó Kutluk Sádhoz közelítettek és mindhárman hirtelen egymásra néztek, amint hirtelen az «Ilteris Kagán» szavakat olvasták. Aztán a másik oldalán megpillantották a «Kutluk Sád» nevet. Ekkor Tonjukuk így szólt:
- Kutluk Sád! Ha nem szólt volna az Isten hangja ennek a vén kovácsnak a szívéhez, nem írta volna ezt. Ha a gök-türk államot meg tudjuk alapítani, te Ilteris Kagán leszel majd. 
Kutluk Sád nem válaszolt. Csupán a beleegyezés jeleként lengette a fejét. Aztán a második kardot elvéve, amit Bulucs feléje nyújtott, megkérdezte:
- Ez kié? 
- Kür Sád fiáé.
A sád összevonta a szemöldökét:
- Hát Kür Sád fia életben van?
- Életben van Sád!
Bulucs elmondta, hogy miket mesélt neki a nagyapja. Bojla Baga Tárkány közbeszólt:
- Én is ilyesmit hallottam. Ha parancsolod, kérdezzük meg a seregünktől. 
- Hát kérdezzük meg, hagy lássuk.
A sád, Tonjukuk és Tárkány, Buluccsal a hátuk mögött kijöttek a barlangból. Baga Tárkány szava a katonák között zsibongást keltett:
- Köztetek van-e Kür Sád fia?
Mély csönd… A tárkány még egyszer megkérdezte:
- A vén kovács Kür Sád fia számára kardot készített. Köztetek van-e Kür Sád fia? 
Ismét nem válaszolt senki. Ekkor Kutluk Sád parancsa hallatszott:
- Baga Tárkány! Amíg Kür Sád fia elő nem kerül, tetszésed szerinti katonának add oda ezt a kardot, hogy hordozza. 
- Te parancsolsz!
Ezután Bojla Baga Tárkány egyenként elsétált előttük. Tacsámot választotta:
- Nesze! Kutluk Sád parancsára. Jól vigyázz rá! 
Senki sem örült úgy ennek a véletlennek, mint Urungu, ám ez az öröme rejtve, titokban maradt. 

*
**
 
Kutluk Sád katonái hosszú ideig a barlang előtt maradtak. Eltemették az öreg kovácsot. A seregben lévő két kovács annak a vasnak a maradékából amit Bulucs hozott, kopjákat, kardokat és sisakokat készített. Aztán Bulucsot is maguk közé véve indulásra készülődtek. Bojla Baga Tárkány a sereg egyik fölösleges lovát adta alá, és így szólt:
- Veled, hetvenketten lettünk. Börü a tizedesed. 
Aztán a hetven lóval vágtába kezdtek, és villámsebesen megindultak. Legelöl lengett a farkas fejes zászló, mögötte mentek a gök-türkök államának újjáélesztésére vállalkozó hősök. A szemöldöküket összehúzva, a szájukat összeszorítva száguldottak. Ahogy hosszú, sötétbarna hajuk lobogott, sólyomtekintettel néztek előre. A szemeik csak előre tekintettek, eszükbe sem jutott semmi, ami mögöttük maradt.
Csakhogy ezek között a villámsebes lovasok között volt egyvalaki, aki időnként a fejét forgatva hátra tekintgetett, aztán könnyes szemeit a kezével törölgetve a bajtársaival azonos sebességgel nyomult előrefelé.
Bulucs volt az katona, aki a leghátulsó sorban volt, és az emlékek visszafelé húzták. A tekintete egészen addig hátra - hátra nézett, amíg el nem tűnt a szem elől az a barlang, ahol az öreg kovács kilehelte a lelkét és eltemették. 

ILTERIS
KAGÁN

 Újra beköszöntött a tavasz a pusztára. A hó elolvadt, a szomjas föld beitta a vizet, minden kizöldült. A havas tetejű hegyek a puszta sok ezer éves regéit hallgatták. A hegyoldalakon, erdőkben daloltak a madarak, a földből elevenség áradt. 
Egy fás mezőn törvényt ültek. Kutluk Sád serege, amelyben a jobbra - balra végrehajtott támadásokkal megsokasodott a katonák száma, akik a nincstelenségtől megmenekültek, a győzelemtől fellelkesültek, és most államot alapítottottak. 
Hétszázan voltak. Két csapatuk lovas, egy csapatuk gyalogos volt. Tonjukuk felsorakoztatta a hétszáz embert. Török törvényt hirdettek. 
- Kutluk Sád! A kagánunk leszel! - mondta.
- Hiszel-e abban, hogy ha kagán leszek, a török törvényt a magasba emelem majd? 
- Ezen sokat gondolkodtam. A bikát távolról nézve nem látszik, hogy aszott-e vagy kövér-e. Ám én két éve közelről ismerlek téged. Te a Bozkurt nemzetség régi kagánjaihoz hasonlóan hatalmas kagán lehetsz. Ezért most már megalapíthatjuk a gök-türk államot, és te leszel a kagánunk…
Kutluk Sád egy rövid pillanatig gondolkodott:
- Bojla Baga Tárkány mit mond? 
Bojla Baga Tárkány egy lépést előrelépett:
- Azt akarom, hogy kagán légy.
- Mit mond a hadsereg?
- Tonjukuk így válaszolt:
- A hadsereg azért öltözött fegyverbe, hogy trónra ültesse török kagánját.
Kutluk Sád Tonjukuk vállára tette a kezét:
- Elfogadom, hogy a törökök kagánja legyek. - mondta.
- Én, Tonjukuk, Bojla Baga Tárkánnyal és a hadsereggel egyetemben kihirdetem, hogy Kagán vagy. Mostantól fogva Ilteris Kagán vagy. - mondta. 
Rövid gondolkodás után még hozzáfűzte:
- Beteljesedett hát annak a kovácsnak a végakarata, aki a mai nap kedvéért végzett kardkovácsolás közben halt meg, és a számodra készített kardra az Ilteris kagán nevet írta.
A kagán így válaszolt:
- Tonjukuk! Te voltál a legelső, aki csatlakozott hozzám, amikor a magasba emeltem a farkas fejes zászlót. Két év háború folyamán pedig nagy tudásoddal és eszeddel jól irányítottad az ügyeket. Mától fogva Bilge Tonjukuk legyen a neved!
- Török katonák! A gök-türk államot ma újjáalapítjuk. Kutluk Sád kagánként az Ilteris Kagán nevet vette föl. Mint régen, ismét Ötükenbe ér majd, atyáink parancsa szerint minden törzset behódoltat majd, Kínát megadóztatjuk majd. Amíg mi Ilteris Kagán parancsnoksága alatt harcolunk, a kevéske nép megsokasodik, a nincstelen nép úr lesz, a gök-türkök híre - neve elborítja a földet. 
A kardok a magasba emelkedtek. A hétszáz ember az államalapítás tiszteletére üdvrivalgott. Szóltak a dobok, itták a kumiszt, egy regős éneket mondott:

	Amint kardot rántanak,
	A török szíve boldog.
	A kagánság alapítását
	Hétszáz fő kezdi meg.

	A tekintetek a Holdon, Napon;
	Ilteris Kagán az élen.
	Nyarak telnek háborúval,
	Ötükenben telelve.

	Igyuk a kumiszt…
	Amikor a kacér gök-türk leányok
	Megrészegítetek minket
	A vadak megszelídülnek. 

Urungu, akit a kínaiak és a kitájok ellen vívott háborúban mutatott igen nagy vitézsége miatt tizedessé léptettek elő, bús boldogsággal hallgatta a regőst. Az anyjának és neki beteljesült az álma. Most már a saját szívfájdalmára is hallgathatott, találhatott rá időt, hogy sirathassa saját bánatát. Tudta, hogy miért nem boldog ő is, e között a hétszáz boldog ember között, sőt ez saját magának is beismerte. Most egy asszony képe volt a szívében. Ez a bizonytalan nevű álomkép, a régesrég halott feleségének és a kagán lányának, Aj Hánimnak a keveredéséből és egyé válásából született. Ahogy ez a két asszony, aki ikerpárként hasonlított egymásra, egyetlen létezésben egyesült, megperzselte Urungu szívét, és szemét. 
Miután Urungu tizedes a világ megannyi harcát látta, megértette, hogy a szívét elrabolta egy asszony. Amíg egy hang azt súgta neki: «Szereted majd», egy másik hang figyelmeztette: «Nem szeretheted».
Milyen áldott volt ez a háború! A háború árnyékában vigaszra lelt, megfeledkezett bánatáról, levetkőzte búbánatát. Ha nem lett volna háború, minden bizonnyal a világ legszomorúbb embere lett volna, nyomorúságában talán a halálon gondolkodott volna. Köszönetét küldte az Istennek, hogy őt nem kínainak, hanem töröknek teremtette. A szívében egy titkos örömnek, vagy nem is örömnek, hanem inkább reménynek egy szikráját érezte, azt kereste, hogy mi lehet az. 
Urungu már régen megbékélt azzal, hogy számot vessen a saját szívével, ezért ezt is rögtön megértette. Hamarosan a dokúz-ogúzokkal fognak háborúzni. Tehát, ha kedvezőtlen feltételek közepette is, de megeshet, hogy ismét láthatja majd Aj Hánimot. Ahogy az eszébe jutott Aj Hánim, Urungu elakadt, semmi másra nem tudott gondolni. Az ő hangjának a dallama, a tekintetének a fénye, az arcának a szépsége lekötötte a szívét, amikor magához tért, megértette, hogy boldog fájdalomnak, vagy talán keserű édességnek nevezhető érzéssel telt meg. 
Most ismét rá gondolt, se nem látta, se nem hallotta a katonák örömteli kurjongatásait, kardjátékait, birkózásait. 
Hirtelen eszébe jutott az anyja. Íme, az ő álma beteljesült. Íme, a törökök kagánja, Ilteris Kagán trónra ült, hadsereget szerveztek. Ő maga, ennek a seregnek a tizedese volt. Mi mást akarhatott volna még? Ekkor megérezte, hogy egy titkos tűz égeti belülről: Senkinek sem mondhatta el, hogy ő Kür Sád fia. Amíg Urungu elmerengő tekintettel bámult valahová, koboz pengetés és egy regős hangja hatolt a füleihez. 

	Szem vakítás rangsorában
	A Hold és az a leány döntetlen
	Az egyik világosságot ad a szemnek,
	A másik a vérbe jut.

	A Hold szebb-e, vagy az a leány?
	Ezt a kérdést kérdezed.
	Számomra úgy tűnik, 
	Egymás részei.

	A Hold a felhők ölelésében
	Egy vérző seb.
	A Hold végzete a sötétség, 
	A felhőbéli feketeség.

	A Hold egy leány, a haját
	Éjjel vízbe fésülteti.
	A Föld színére az Isten
	Miért teremt holdakat?

	A Hold és ez a leány egy éjjel
	A szemközti hegyre leszálltak.
	Onnan egy szívnek nevezett
	Legelőre szálltak le.

	A felhők ménessé váltak,
	A két szépség felült,
	A Hold, leány lett, a leány pedig hold…
	Egymásba forrtak.

	Megannyi férfi olvad el
	A hold leány gyászától.
	Akik isznak, megrészegednek 
	A szemeinek a pilláitól

	A szíveket simogató 
	Dallamos hangjától.
	Az a leány megcsapja az embert,
	Elveszi az eszét…

Urungu agyában ennek az éneknek csupán egy részlete ragadt meg:
	
	A Hold végzete a sötétség, 
	Felhőbéli feketeség.

Szinte búskomorrá vált, mikor egy katona egy kupa kumiszt nyújtott felé, és azt monda:
- Ilteris Kagán küldi. 
Amikor megértette a kagán nevét, már nem maradt más gondolata. Urungu tizedes összeszedte magát. Miután megitta a kumiszt, amit a kagán küldött neki, így szólt: 
- Éljen a kagán!

URUNGU 
SEBE

 A dokúz-ogúzok kagánja, Báz Kagán magához hivatta a bégeket, gyűlést tartott a díszsátrában:
- Bégek! - mondta. - A kevéske gök-türk nép ismét tevékenykedni kezdett. Ha így megy tovább, mindnyájunk számára veszélyessé válnak majd, mert a kagánjuk vitéz, a vezírjük okos. E két személy miatt minket is, Kínát is, és a kitájokat is pusztítják majd. A kitájokkal és a kínaiakkal egyesülve söpörjük le őket. A kínaiak dél felől, a kitájok keletről vonuljanak. Mi pedig északról támadjunk. Ha lehetséges, akkor söpörjük el ezt a gök-türk kagánságot. Mit mondtok erre?
A bégek így válaszoltak:
- Jó lesz!
A kagán az egyik bég felé fordult:
- Kuni Szengün!
- Parancsolj Kagán!
- Azonnal indulj Kínába, és tudasd velük az ajánlatomat!
- Te parancsolsz kagán!
Egy másik béget szólított meg:
- Tungra Szem!
- Parancsolj Kagán!
- Te meg a kitájokhoz mész majd, és ugyanazt mondod majd el!
- Te parancsolsz kagán!
Báz kagán gondolkodott egy keveset. Azután a bégekre tekintve így szólt:
- Azonnal útnak indultok, és elintézitek, hogy meginduljanak, azért, hogy a nyár végén a gök-türk főhadiszállásnál egyesüljünk. 
Amikor a bégek elhagyták Báz Kagánnak a díszsátrát, nem voltak tudatában, hogy a messzi távolból, egy gyalogos figyelmét föl sem keltve, valaki állt és figyelte őket. Ez az ismeretlen ember azt látta, hogy Kuni Szengün dél felé, Tungra Szem pedig kelet felé néhány lovas kíséretével indult vágtatva. Ekkor a Báz Kagán díszsátrában tartózkodó bégek közül a legkisebbnek, Kadir Baga századosnak a sátra felé indult. Mint ahogy ennek a sátornak a kapujában nem állt őr, úgy a környékén sem volt senki. Miután az ismeretlen a négy világtáj felé körbetekintett, lassú léptekkel a sátorhoz közelített, majd lekuporodott. Fülelni kezdett befelé. Kadir Baga valakivel beszélgetett, és a hangja kívülről, ha töredékesen is, de hallható volt. 
A hallgatódzó körülbelül annyi ideig, amíg egytől százig el lehet számolni, hangtalanul és mozdulatlanul maradt, aztán igyekezett nesztelenül felállni. Lassú léptekkel távozott. Ez az ismeretlen, aki megtudta, amit meg akart tudni, nem volt más mint egy kém, akit Bilge Tonjukuk küldött. Amint besötétedett, a lovára pattanva elvágtatott dél felé. 

*
**
 
Azon az éjjelen, amikor Bilge Tonjukuk megkapta ezt a hírt, nem aludt. Miután reggelig töprengve elkészítette a terveit, Ilteris Kagánhoz ment és elmondta az elgondolását:
- Ilteris Kagán! Ha ez a három: Kína, az ogúzok és a kitájok egyesülnek, veszélybe kerülünk. Amíg vékony, addig könnyű eltépni, amíg apró, addig könnyű eltörni. Ha a vékony megvastagszik, nehéz lesz. Ha az apró megvastagszik, nehéz lesz. Keleten a kitájokkal, délen a kínaiakkal, északon az ogúzokkal két - háromezer katonánkkal szembeszállunk. Ezért az egyesülésüket megelőzve, mindegyikkel külön - külön csatázzunk. 
Ilteris Kagán nem töprengett sokat:
- A sereget vezesd a szíved szerint. - mondta.
Egy - két nap múlva a kétezer fős török hadsereg villámsebesen a dokúz-ogúzok ellen vonult. 
A végzet nem mutatta mosolygós arcát Urungu tizedes felé, mert ő a csapat legvégén, a tartalék alakulatban, az Örpen százados parancsnoksága alatt álló száz ember között volt. Mindazonáltal egy erős belső érzés azt súgta neki, hogy ebben a háborúban még láthatja majd Aj Hánimot. Szenvedett, mert el sem tudta képzelni, hogyan láthatja majd Aj Hánimot, ha ennyire hátul marad, ám semmit sem tehetett. Ezzel együtt úgy érezte, hogy furcsa izgalomtól borzongott meg, amikor feltűnt a dokúz-ogúz hadsereg.
Az ellenség háromezer fő volt, de a tizennyolc emberrel induló gök-türk hadsereg minden rajtaütését, minden harcát megnyerve jutott idáig, győzelmeken nevelkedett, hozzászokott a sikerhez. 
A harc szemkápráztató nyilazással kezdődött. Azután amint kifogytak a nyilak, a lovaikat villámsebesen futtatva kard a kard ellen mentek. 
Örpen százados a lován felállva figyelte a verekedést, ám még inkább a parancsra várt, hogy bekapcsolódjon a harcba. Urungu a tíz lovasával legszélen, baloldalt, és így a harctól legtávolabb eső helyen volt. Sehogyan sem telt az idő, a harc nem akart véget érni, ám észrevehető volt, hogy a dokúz-ogúzok a Tugla-folyó felé hátrálnak. 
Hirtelen feltűnt egy Örpen százados felé tartó lovas, aztán mondott neki valamit. Ezután felharsant Örpen parancsa:
- Rajta! Utánam! Előre!…
Amint a tartalékban lévő száz ember egy öldöklő pillanatban bekapcsolódott a harcba, az ügy a gök-türkök kedve szerint alakult. Örpen egysége nagy ívet leírva a dokúz-ogúzok hátrálni kezdő katonáira támadt és erős nyílzáporral árasztotta el őket. 
A dokúz-ogúzok a Tugla-folyóba vetették magukat, és a túlpartra igyekeztek átvergődni. Örpen nem hagyta őket, és parancsára a folyóba merültek a katonái. 
Mindkét fél közül fulladtak meg, azok között pedig, akik a túlpartra jutottak kergetődzés kezdődött. Örpen nagy munkát végzett, a dokúz-ogúzok főhadiszállása felé nyomult előre. A főhadiszálláson Báz Kagán íjász testőrei vitézül ellenálltak nekik. 

*
**

Napnyugtakor a két fél a sátrak és a nagy ökrösszekerek között viaskodott, apró dolgokra hatalmas hősiességet pazarolt. A katonákhoz hasonlóan a lovak is sebesültek voltak. A katonák közül sokan gyalogosan harcoltak. 
Örpen százados két sátor között karddal vívott egy ellenséggel. Mivel nagy területen szétszóródtak, már nem volt parancsadás, rendezett és csoportos harc. A kettesével, hármasával szétszóródott katonák a saját fejük szerint csatáztak, verekedtek, viaskodtak, dulakodtak. Örpen az öltözékéről és a kardvívásáról rájött, hogy a vele szemben álló, a dokúz-ogúzok egyik bégje. Néha egy két lépést előrenyomult, aztán az ő kemény támadásaival szemben kénytelen volt meghátrálni. Mind a ketten megsebesültek. 
Urungu tizedes a csatatéren látott egyik sátrat célozta meg, oda kívánt eljutni. Ezért a célért harcolt azokkal, akik szembeszálltak vele. Anélkül, hogy gondolt volna arra, hogy az ellenség mögé kerülhet, őket aprítva a sátorhoz akart jutni. Urungu nem is volt tudatában, hogy vajon az iménti vele szembeszálló dokúz-ogúz ugyanaz az ember volt-e, vagy tán jó néhányszor ellenfelet váltott-e. Sőt, se nem látta, se nem érezte, nem tudatosult benne, hogy sebeiből csorog a vér. 
Amikor belépett a nagy sátorba, amely a célja volt, hirtelen megállt. Aj Hánim a sátor leghátuljában, íjával a kezében, szikrázóan tüzes tekintettel állt, harcra készülődve a sátorba belépő, őt fogságba ejteni akaró három gök-türk katonával szemben. Urungu megismerte, hogy ezek az ő katonái. Miután a «kardot le» parancsot kiadta nekik, egy - két lépést előrelépett és féltérdre ereszkedve köszöntötte Aj Hánimot. Aztán a saját emberei felé fordulva megparancsolta, hogy menjenek ki. 
Aj Hánim a harc közben szebb volt mint valaha. Egy ideig némán egymásra néztek. Mindenfelől elült a harci zaj. A távolból néhány sebesült nyöszörgése hallatszott. A sátoron kívül, a közvetlen közelben acél pengése hallatszott, amely két ember kardviadalát jelezte. A sátorban megszólalt Urungu bús hangja:
- Bocsásd meg, ha a katonák tiszteletlenek lettek volna, Aj Hánim! Honnan tudhatták volna, hogy ki vagy?
- Megnyertétek a háborút. Urungu. Talán még az apámat, a kagánt is megöltétek.
Urungu lehajtotta a fejét:
- Háború van, Aj Hánim. Minden megeshet.
Aj Hánim hangja elhalkult.
- Igen. Sőt még fogság is…
Urungu ismét féltérdre ereszkedett:
- Aj Hánim! Te nem lehetsz fogoly. Fogságba ejtesz. Régóta csak rólad álmodozom. Megvidámítod-e a szívemet, Urungu tizedeshez jössz-e? 
A kagán leánya keserűen elmosolyodott:
- Tehát tizedes vagy? De nem vagy bég. Egy kagán leánya, hogyan házasodhatna valakivel a köznépből? 
Urungu összerezzent. Azt akarta kiáltani: «Kür Sád fia vagyok!», ám egy szót sem szólt. Most mit tesz majd? Nem maradt erre ideje, a sátoron kívüli kardcsattogás közeledett. Aztán azt láthatták, hogy valaki sebesen belép. A harcos, akinek kard volt a kezében, így kiabált:
- Aj Hánim! Gyorsan! Meneküljünk! 
Aztán visszafordult a kapu felé és a mögötte jövő másik harcossal szemben küzdőállást vett föl. Urungu egy pillanat alatt mindkettőt felismerte. Az elsőnek érkező Kadir Baga, a második pedig Örpen volt:
A két százados, aki az imént a díszsátron kívül verekedett, most Aj Hánim előtt ismét harchoz készülődtek. Kadir Baga Urungut hirtelen felismerte és azt kiáltotta:
- Te vagy az Urungu? Azt mondanám, hogy hagy harcoljunk egymással, de ez a barátom nem hagyja…
Örpen válaszolt:
- Nyugodtan meg akarsz szökni, úgy-e? 
Aztán parancsot adott Urungunak:
- Urungu! Lehet, hogy ez a kagán lánya. Amíg én elvégzem a munkámat, ejtsd foglyul, és tartsd szemmel…
Miután Örpen ezt mondta, ismét Kadir Bagára támadt, ám a dolgok másként történtek: Amikor Urungu előrenyomult, hogy teljesítse a százados parancsát, Aj Hánim hátrahúzta az íját, zümmögve elröppent a nyíl, és a kilőtt nyíl a szíve és lapockája közti részt átlyukasztva leterítette Urungut. A második nyíl még rettenetesebb volt, mert Aj Hánim nem könyörült Örpen századoson, őt éppen szíven találva, élettelenül terítette földre:
Kadir Baga ezt a helyzetet rögtön ki akarta használni. Aj Hánimra nézett és így szólt:
- Ne vesztegessük az időt!
Aj Hánim kapkodás nélkül a díszsátor kapuja felé indult, és anélkül távozott, hogy rápillantott volna Urungura, aki bús szemeit rászegezte. Kadir Baga fáradt volt:
- Urungu! Ha Aj Hánim nyila megkegyelmez és a jövőben ismét találkoznánk, akkor befejezzük a félbeszakadt párbajunkat. - mondta, és elsietett.
Ez a nyíl ütötte seb természetesen nem ölhette meg őt. Mi is volt egy gök-türk tizedesnek, a lapockáját átlyukasztva, a hátán kijövő nyíl… Az igazi seb, ami megölte őt, Aj Hánim szava volt: 
- Nem vagy bég. Egy kagán leánya, hogyan házasodhatna valakivel a köznépből?
Ahogy a mellette holtan heverő Örpen századost, Aj Hánim őt is ugyanott lőhette volna meg. Tehát megkönyörült rajta, és nem ölte meg. 
Az, hogy a leány akit szeretett, a leány aki visszautasította megkönyörült rajta, és megkegyelmezett, Urungunak hirtelen elviselhetetlenné vált, és mintha a nyíl átdöfte volna a szívét, úgy érezte vérzik ott. Egy utolsó erőfeszítéssel talpra állva a díszsátor kapuja felé indult. Megfogódzkodva kilépett. Szürkület volt. Két lovas ment vágtatva észak felé. Urungu némán nézte Aj Hánim és Kadir Baga távolodó árnyait. Aztán a szemei elsötétedtek, a földre zuhant, és úgy is maradt…

VISSZATÉRÉS 
A KÍNAI RAJTAÜTÉSBŐL

Lassan beköszöntött az ősz. Urungu tizedes a sátorban feküdt. Aj Hánim nyila túlságosan megrázta, sok vére elfolyt, ezért nem tudta magát összeszedni. Ezért aztán amikor a sereg San-Dung ellen vonult, hogy összecsapjon a kínaiakkal, nem csatlakozhatott a sereghez. Egy hétéves kislány minden nap eljött a sátrához, és gondját viselte, ételt hozott, karon fogta és megsétáltatta. Ez a kislány az unokája, azaz Tacsám lánya volt. 
Urungu negyvennyolc éves volt. Küzdelmekkel, veszélyekkel teli életében, mióta csak az eszét tudta szembenézett a halállal, tizenegy éves kora óta pedig ő is elébe ment a halálnak. Harminchét éve harcolt. A sok keserűség láttán megkeményedett a szíve, de még nem telt be a háborúval. 
A fián, Tacsámon, a menyén és három unokáján kívül senkije sem volt. Volt egy vértestvére is: Börü százados. Börü, aki vele egyidős volt, a Kür Sád felkelés idején meghalt Jágmúr kisebbik fia volt. Urungu mindent kedvelt, ami az apjával volt kapcsolatos, és ezért Börüt is kedvelte. Jó néhányszor megmentették már egymás életét. 
Ha a San-Dung városából visszaérkező hadsereg ma megjönne, és ha láthatná Börüt és Tacsámot, talán kissé elmúlna szívfájdalma, egy kissé elfeledtetné, a bal lapockájánál még mindig vérző seb fájdalmát. Ezzel együtt Urungu azt is tudta, hogy a hadsereg visszatérésével nem űzi el a belső fájdalmát. Tudta, hogy az eszében és szívében Aj Hánim tölti be a legnagyobb helyet. Vajon hol van most? A dokúz-ogúzok megverve fejet hajtottak, Báz Kagán meghalt, de Aj Hánimot nem találták. Hogy is találták volna meg ezen a végtelen, se széle, se hossza pusztán?
Urungu tizedes egy zajra riadt föl azokból a gondolataiból, amelyekbe elmerült. Visszatért a gök-türk hadsereg: Lónyerítés, lódobogás, kiabálás hallatszott. Megszólaltak a kürtök és a dobok. Azután, amikor elültek a zajok, megnyílt a sátor kapuja, és belépett Börü százados:
- Hát még mindig fekszel, Urungu?
Amikor látta, hogy amaz nem válaszol, elmosolyodott:
- A kagán leánya iszonyúan megsebzett, vértestvér!…
A kagán leánya valóban iszonyúan megsebzette, ám Börü nem tudta, hogy miképpen, csupán a vértestvére testén lévő seb alapján ítélkezett.
Börü vidám volt:
- Jó rajtaütést hajtottunk végre. Jól megrakodtunk. - mondta.
Urungu hallgatott. A vértestvére ezt a némaságot úgy értelmezte, hogy a vértestvére ezzel jelzi a kívánságát, hogy beszámoljon a rajtaütésről:
- A tengerig átkeltünk egész San-Dungon. A kínaiak nem jó harcosok. Csak a várfalak mögötti várakozást ismerik. Ismét behatoltunk jó néhány városba és feldúltuk őket. Csupán egyetlen alkalommal volt nyíltszíni csata. A kínaiakat abban is úgy szétszórtuk nyíllal, mint fajd fiókákat. Két lovamat kilőtték alólam, ám a veszteségeket bőségesen pótoltuk. Törökföldre számtalan marhát, juhot, kecskét, értéket, szövetet, rizst, kölest hoztunk. Jócskán van fogoly is.
Urungut belülről öröm hulláma járta át: A Bozkurtok feléledtek, a farkas fejes zászló dicsőségesen kezdett lobogni.
Börü folytatta a beszámolóját:
- Az egyik nap, amikor éppen egy városban zsákmányoltunk, jött az egyik katona: - «Három bajuszos, szakállas nőt fogtunk el.» - mondta. A kínai katonák az asszonyokhoz hasonlóak, talán az asszonyok olyanok mint a férfiak, erre gondolva elhozattam a szákállas nőket. Egész egyszerűen bajuszosak, szakállasok voltak. - Hogyan találtátok ezeket? - kérdeztem. - Az arcuk le volt fátyolozva, ám kacéran jártak, szerettem volna látni az arcukat. Azt mondtam neki, hogy: «Tárd föl az arcodat». Nem tárta föl, mert nem tudott törökül. Én meg a bicsakkal a fátyolra csapva feltártam. Hanyatt estem a meglepetéstől. Aztán parancsot adtam a katonáknak. Hát nem három kínai tiszt került elő a női kaftánok alól? A fickók így akartak megmenekülni előlünk…
Börü vidám elbeszélése Urungut is megnevettette. Soha életében nem hallott még ilyet: Ám a nevetése nem tartott soká. Most szomorú dolgot hallgatott:
- Egy nap, egy másik városba mentünk be. Itt a kínaiak erősen ellenálltak. A városparancsnok palotájánál kardokkal rövid összecsapás alakult ki. Egy fogságba esett kínait kényszerítettünk. Azt mondtuk: - « Mutasd meg hol van a hombár, és hol van a kincstár.» - A fickó a hombáron és a kincstáron kívül a börtönt is megmutatta. Ha magunk vagyunk, sohasem találtunk volna rá erre a börtönre. A börtönből úgy húsz embert szedtünk ki. Az egyikük egy idős török volt. 
Amikor ez került szóba, Urungu fokozott érdeklődéssel kezdett figyelni. Börü, a mosolyt az arcáról letörlő komolysággal, és Urungu helyett a földre nézve magyarázta:
- Egy ősz öreg, bánatos vénember volt. Először azt hitte, hogy kivégezni viszik. Amikor minket meglátott, azt kiáltotta: - «Talán törökök vagytok?» Megmondtuk neki, hogy: «Törökök vagyunk». Azt mondta: «Én is török vagyok.». Megkérdezte: «Kür Sád felkelői vagytok-e?». Azt mondtuk: «Mikor volt már, hogy Kür Sád meghalt.» «Tudom, És mi történt a katonáival?» - kérdezte. «A katonái is a Túlvilágra kerültek.» feleltük. Csillogó szemekkel kérdezte: «Ki a kagán?» «Ilteris Kagán.» - válaszoltuk. Sírt örömében. Bemutatkozott. A Kür Sád felkelés halottai közül Csengsinek volt az öccse. Kisgyermekként vetették tömlöcbe, Megszökött. Ismét elkapták. Ismét megszökött és elrejtőzött. Miután harmadszor is elkapták, ebbe a börtönbe került. Húsz éve élt itt a világtól elzártan. Az arca megsápadt, mert nem láthatta a Napot. A teste összeaszott. Azt mondta, hogy évek óta vért hány. Azt mondtuk neki: «Gyere, hagy vigyünk téged Törökföldre!» Az arca felragyogott az örömtől. Aztán térdre rogyott. «Elég ennyi öröm. Azt se bánom, ha meghalok is. - mondta. A szájából vért hányt, mintha dézsából öntötték volna. Ott helyben meghalt. Bosszút álltam érte. Ha elkaptunk egy kínait, lefejeztem. 
Börü elhallgatott. Urungu meghatódott. A Kür Sáddal legtávolabbi kapcsolatban lévő hír hallatára is feldobogott a szíve. Most azon a szerencsétlen törökön gondolkodott, aki húsz éven át megszakítás nélkül börtönben sínylődött, és aznap, amikor kikerült, meghalt. És azon, hogy ő még mindig Kür Sádra emlékezett. 
Börü a földre lesütött szemeit felemelve a vértestvérére nézett:
- A rajtaütésből a te részed sem kevés vértestvér. Holnap majd elhozom. 
Aztán mintha valamire vissza akart volna emlékezni, a szemöldökeit összevonva gondolkodott:
- Anyádnak életben kellett volna maradnia, és látnia kellett volna ezt a napot, Urungu! Bosszút álltunk Kür Sádért, mindnyájan kitöltöttük a haragunkat. 
A százados távozáshoz készülődve felállt, Urungu pedig az utolsó szavaira felkelt az ágyából. A két vértestvér egymásra nézett. Urungu így szólt:
- «Bosszút álltunk Kür Sádért.» - ismételte, - «Anyám pedig… Ő tulajdonképpen…» 
Nem fejezhette be a szavait. Ismét leheveredett az ágyára, és a fejét a kapu felőli oldalra fordította. Azzal, hogy bosszút álltak Kür Sádért, egyúttal anyjáért, Kür Sád koncsujáért is bosszút álltak. Urungu e felől nyugodt volt. Életében először nem ment el egy háborúba. Semmi baja sem történt. Minden bizonnyal felépül majd ebből a sebesülésből. Akkor pedig szóra sem érdemes, gondolni sem kell rá. No és Aj Hánim? Egy kagán leánya hogyan házasodhatna valakivel a köznépből?…
Börü menni készülődött. Urungu a vértestvére felé fordította a tekintetét, hogy Tacsámról kérdezzen, de mielőtt kinyitotta volna a száját, Börü megszólalt:
- Elfelejtettem Tacsámról szólni. Elvesztettük.
- Talán meghalt?
- Nem. Sehol sincs. 
- Nem lehet, hogy talán fogságba esett?
- Kinek a fogságába eshetett volna? Folyton üldöztük az ellenséget. Folyton győztünk. Hát hogy eshetne kínai fogságba valaki egy ilyen hadjáraton? 
- Hát akkor mi történt?
- Én is ezt kérdezem tőled. Vajon mi történhetett? 

AJ HÁNIM

Az ősszel együtt a hidegek is megérkeztek északra. Egy kis tó partján húsz - harminc sátorból álló tábort vertek föl. Ezek, a Báz Kagán halála után a gök-türkök előtt fejet nem hajtó dokúz-ogúzok voltak, akik északra húzódva ismét igyekeztek összegyülekezve összeszedni magukat. Aj Hánim állt az élükön. Először Aj Hánim és Kadir Baga százados egyedül szöktek, azután maguk mellé vették azokat, akiket az erre-arra szétszóródott dokúz-ogúzok közül megtaláltak, és ide jöttek. Lovasokat küldtek a vidékre, ha ezek más dokúz-ogúzokkal találkoznának, őket is elhozzák majd, főként Báz Kagán testvérei vagy fiai közül igyekeztek valakit találni, hogy kagánjuk legyen. Úgy volt, hogy amíg nem találnak új kagánt, addig a Aj Hánim vezeti az árván maradt dokúz-ogúzokat. 
A táborban Kadir Baga századoson kívül egyetlen bég sem volt. A Tugla-folyó melletti csatában iszonyú vereséget szenvedtek a gök-türköktől, felmorzsolódtak. Az életben maradottak legtöbbje fejet kellett hogy hajtson Ilteris Kagán előtt. Lehetetlen lett volna őket ismét elszakítani és ide hozni, mert a gök-türkök készenlétben voltak. Egy madarat sem hagytak elszállni. 
Ha Kadir Baga nem lett volna, ez a húsz - harminc sátras tábor sem gyűlhetett volna össze. Őket rendbe szedve a kagán lányának a parancsnoksága alá helyezte. A legmegbízhatóbb lovasai közül néhányat elküldött, hogy fésüljék át a környéket. Ma ezektől a lovasoktól várt hírt. 
Déltájban, megjött az egyik lovas, és jó hírt hozott Kadir Bagának:
- Jön Kuni Szengün.
Az úr, akit Báz Kagán jóval korábban követként küldött Kínába, a dokúz-ogúzok egyik elöljárója volt, és az ő érkezésével a tábor mindenképpen megerősödik majd. Kadir Baga százados az ő fogadására sietett. 
Kuni Szengün négy - öt emberrel és hét - nyolc lóval érkezett. A dokúz-ogúz tábor ebben az összevissza, rendetlen állapotában még a repülő madártól is segítséget remélt, a Kínában járt követtől is várt valamit, ám Kuni Szengün szétoszlatta a reményeiket. 
Amikor Kadir Bagával együtt Aj Hánim díszsátrába belépett, a kagán leánya a nemezekből és nyergekből készített trónján ült. Kuni Szengün féltérdre ereszkedve köszöntötte őt, és részvétnyilvánítással kezdte:
- Ha a kagánunk a Túlvilágra érkezett is, te légy egészséges! 
- Hoztál-e számunkra jó hírt, dokúz-ogúzok bégje? 
- Nem, Aj Hánim! A gök-türkök igen éberek voltak. Mielőtt még a kínai kagán elé jutottam volna, a vereségünk híre Kínába ért. Aztán pedig a gök-türkök rajtaütöttek Kínán. 
- Hát semmiféle segítséget nem tudtál intézni?
- San-Dungba mentem, hogy a kínai határőrizet parancsnokaival találkozzam. A gök-türkök akkor rohanták le. Azok a kínai parancsnokok, akik segítettek volna nekünk, vereséget szenvedtek. 
- Tehát teljesen üres kézzel jöttél.
Kuni Szengün lehajtotta a fejét:
- Igen, Aj Hánim! Csupán csak egy gök-türk katonát és két lovat tudtam hozni.
- Hogyan tudtad foglyul ejteni a gök-türk katonát? 
- A városon kívül egy házban rejtőztünk el. Ez a gök-türk egymaga jött be a házba. Három katonámat küldtem rá. Ha akart is verekedni, elcsípték és lefogták. Miután a gök-türk sereg elvonult, őt is magunkkal hozva hagytuk el a várost. 
Aj Hánim szemei elmerengtek. Ki tudja, hogy mire gondolt:
- Hozzátok elém a foglyot! - parancsolta. 
A sebesült török katonát azonnal behozták a díszsátorba. Féltérdre ereszkedve köszöntötte Aj Hánimot. Úgy huszonöt évesnek tűnt. A szívek olvasásában gyakorlott Aj Hánim rászegezte a tekintetét és azzal az igyekezettel, hogy kiolvasson valamit, figyelmesen ránézett. Az izmos gök-türk katona eleinte kemény tekintettel nézett, aztán lassan úgy érezte, hogy elfogy az ereje, és nem volt képes Aj Hánimra nézni. A fejét lehajtotta, aztán édes hang hallatszott:
- Gök-türk katona! Mi a neved?
- Tacsám.
- Bég vagy-e?
- Nem.
Aj Hánim arcán, hitetlenkedés jelent meg. Életében másodszor csalatkozott. Jobban mondva nem csalatkozott, hanem mintha becsapták volna. Lehetetlen volt, hogy ez az ifjú ne lenne bég. Akkor pedig miért titkolja? Ilyen titkolódzást eddig csak egy másik gök-türktől, Urungu tizedestől látott, ám a dolog hátterét nem értette. Aj Hánim mintha ismerte volna ezt a gök-türköt. Lehet, hogy a Tugla-folyó melletti csatában látta.
- Ott voltál-e a Tugla-folyó melletti csatában?
- Igen!
- Te is azok között voltál-e, akik a sátramig nyomultak?
Tacsám a fejét felemelve a kagán leányára nézett. Mintha eszébe jutott volna valami:
- Nem, Aj Hánim! A te sátradba az apám ment be, és sebesült meg a nyiladtól. 
Az a szó, a kagán leányának is, és Kadir Baga századosnak is hirtelen felkeltette az érdeklődését. 
- Ki az apád?
- Urungu tizedes.
Kadir Baga százados szemei felragyogtak. Aj Hánim elkomolyodott:
- Gyógyul-e az apád sebe?
- Amikor mi a San-Dung elleni háborúba vonultunk, még feküdt. 
Elhallgattak. A fiatal Tacsám ki tudja milyen gondolattal, anélkül, hogy a kagán leánya megkérdezte volna, folytatta:
- Ám Örpen százados szívét átlyukasztottad. Ő a Túlvilágra került. 
Aj Hánim szemeiben a parázs fellángolt és kihunyt. Kemény parancsot adott:
- Vigyétek el a foglyot!

*
**

Azon az éjjelen Aj Hánim és Kadir Baga más - más okból, Tacsámon és ebből eredően Urungun gondolkodtak. Kadir Baga azért örült, hogy Urungu életben van, mert befejezhetik majd a félbeszakadt párbajukat. Aj Hánim is boldog volt, ám sehogyan sem értette ennek az okát. Szomorú volt, hogy megsebesítette ezt a katonát, aki valaha útitársa volt, és örült, hogy nem halt meg. 
Kadir Baga azon az éjszakán bement abba a sátorba, ahol Tacsámot vendégül látták. Azzal együtt, hogy fogoly volt, amiatt, hogy Urungu fia és sebesült is volt, a vendégszeretetüket élvezte. Aj Hánim megkegyelmezett az életének. Miután a dokúz-ogúzok századosa megkérdezte, hogy van-e valamilyen kívánsága, megkérdezte:
- Tacsám! Tudod-e, hogy az apáddal van egy félbeszakadt párbajunk?
- Nem, százados.
- Az apád jobb íjász nálam, de én majd megmutatom neki, hogy én karddal jobb vagyok.
Tacsám nem válaszolt.
- Csodálkozom rajta, hogy egy ilyen rettenetes harcos nem bég.
- Mifelénk sok a rettenetes katona, százados.
Kadir Baga hitetlenkedő tekintettel nézett:
- Üres fecsegés. - mondta.
- Könnyű ellenőrizni, százados.
- Kivel ellenőrizném le? Hogy lehetne itt leellenőrizni?
- Velem… 
- Hogy veled?…
Kadir Baga szemei a meglepetéstől tágra nyíltak. Aztán örömtől felragyogtak, ám hirtelen elkomolyodott:
- Lehetetlen. Sebesült vagy. - mondta.
Tacsám ellentmondott:
- A bal karom sebesült. Nem akadályoz a vívásban.
Kadir Baga dühbe gurult:
- Hé, te gök-türk!… Talán megbolondultál? Talán engedjem, hogy híre menjen, hogy én, Kadir Baga százados egy sebesült fogollyal mértem össze a kardomat? 
- A gök-türkök nem vonakodnak a harctól egyetlen seb miatt, százados! 
- Az a harc, amiről beszélsz, a kínaiak ellen van. Nem dokúz-ogúzok ellen!…
- A kínaiak ellen két sebbel is harcolunk, százados!…
- Az Ördög vigyen el!… De makacs egy ember vagy!… Legalább várj néhány napot. Majd megküzdünk, miután begyógyult a sebed.
Kadir Baga dühösen hagyta ott. Másnap reggel, amikor kénytelen volt ezt elmondani Aj Hánimnak, a kagán leánya így szólt:
- Tacsámmal nem fogsz megküzdeni.
A százados összerezzenve kérdezte:
- Miért nem, Aj Hánim?
- Hazaküldjük.
- Te parancsolsz, de nem értem az okát.
- Az oka a következő! A gök-türkök idáig küldtek őrsöket. Azon vannak, hogy a nyomunkra leljenek. Ha elküldjük Tacsámot, összezavarjuk őket. Amíg ők itt keresnek majd minket, addig mi egy biztonságosabb helyre telepszünk majd át.
- Te parancsolsz, Aj Hánim.
Aj Hánim egy darabig mélyen gondolkodott, aztán így szólt:
- Adjátok oda Tacsámnak a teljes fegyverzetét és a lovát! Élelmet is készítsetek. Hozzátok őt ide!
- Amikor Tacsám a féltérdre ereszkedett, a kagán leánya még gondolkodott. Jelt adott, hogy fölkelhet:
- Tacsám, hazaküldelek. - mondta.
- Köszönöm, Aj Hánim. 
- Az apádnak mondd meg, hogy üdvözlöm, és jobbulást kívánok a sebének.
- Te parancsolsz, Aj Hánim.
- A követünk leszel, és el fogod mondani Ilteris Kagánnak, hogy fejet hajtunk előtte, és adót fogunk fizetni neki. 
- Te parancsolsz Aj Hánim.
- Ha látod Kadir Baga századost, vedd át tőle a fegyvereidet és a lovadat. 
- Te parancsolsz Aj Hánim.
- Jó utat.
Tacsám féltérdre ereszkedett, aztán elhagyta a díszsátrat.
A százados kint várta Tacsámot:
- No, gyere csak te makacs vitéz! - mondta. - Olcsón szabadultál meg előlem.
- Hogy ki szabadult meg ki elől, azt csak az Isten tudja, százados.
- No, te még az apádnál is élesebb nyelvű vagy!…
- Ha a fiú az atyát nem múlná fölül, akkor a dolgok nem haladnának…
- Mindenesetre… Most én az apáddal is, és veled is vitában állok. Mind a ketten sebesültek vagytok. Jó lett volna ha az apád is itt lett volna, és egy csapásra mindkettőtöknek megadhattam volna ami jár…
Tacsám keserűen mosolygott:
- Talán újra találkozunk, százados. Egy dokúz-ogúz béggel megverekedni minden bizonnyal édes kell hogy legyen.
Kadir Baga is elmosolyodott:
- Nem édes az vitéz! Keserű az, keserű…
- Azt csak az Isten tudhatja százados!
Nesze, vedd át a fegyvereidet… A lovad is itt van… Ebben a tarisznyában pedig sült hús van. Add át az üdvözletemet az apádnak… A párbajomat előbb vele vívom majd meg. No de én soha nem találok a lapocka alá, mint Aj Hánim… 
Tacsám nem válaszolt. Egy ugrással felpattant a lovára:
- Isten veled, százados! - kiáltotta.
- Kellemes utat!
A gök-türk katona vágtatva ellovagolt dél felé. 

MENEKVÉS 
A FOGSÁGBÓL

 Tacsámot a dokúz-ogúzoktól visszatérőben baj érte. Sebesült volta miatt megviselte a vágta. Ezért a lovát ügetésre fogta, és késlekedett. A késedelem miatt elfogyott az élelme. Éhen maradt. Amikor éhen maradt, elerőtlenedve mély álomba merült. Amint éppen egy ilyen álomba merült, zajra riadt föl. Nyolc - tíz lovas vette körül. Amikor azt hallotta, hogy valami érthetetlen nyelven kérdeznek tőle valamit, megkérdezte:
- Kik vagytok? Mit akartok?
Az egyikük törökül válaszolt:
- Kitájok vagyunk. Foglyul ejtettünk téged. 
Tacsám összevonta a szemöldökét. Az egyik fogságból megmenekülve egy másik fogságba esés nem volt olyan baj, amibe belenyugodhatott volna. Igencsak szorongva mondta: 
- Verekedjünk!
A törökül tudó kitáj ezt a szavát a saját nyelvén elmondta a többieknek. Minden szem Tacsámra meredt, és a tolmácsoló kitáj közölte a tizedesük válaszát.
- Te egymagad vagy. Hogyan harcolhatnál ellenünk?
A gök-türk katona megemelte a fejét:
- Harcoljunk egyenként. Ha férfiak vagytok, nem szaladtok el. 
Erre a vad ajánlatra a kitájok egymásra néztek. Egymás között, a saját nyelvükön beszéltek valamit. A tolmács tudatta az eredményt. 
- Sebesült vagy. Hogyan harcolhatnál ellenünk?
Tacsám szemében büszkeség fénye gyulladt ki:
- Sebesült vagyok, de gök-türk vagyok. Akkor is harcolok. 
A kitájok tizedesének parancsára egyikük leugrott a lováról és Tacsám felé indult.
Tacsám a tolmácsot kérdezte:
- Megküzdünk-e?
- Igen.
- Így, gyalogosan fogunk küzdeni, amikor lovaink is vannak?
- Igen.
- Miért?
- Ha lóra ülnél, megszöknél.
Ez a szó Tacsámot kihozta a béketűrésből. A kardját kivonva a kitájra támadt. Nagy dühhel támadt, ezért a kitáj kénytelen volt meghátrálni, ám, gyakorlott katona voltát nyilvánvalóvá téve nem mulasztotta el, hogy az adódó alkalmakat kihasználva támadásokat hajtson végre. 
A küzdelmet szemlélő kitájok izgatottan várták a végeredményt. Mialatt a kardcsörgés elhúzódott, a tizedesük nehézkesen így szólt:
- Most már világos, hogy miért győztek le bennünket: A sebesültjeik is úgy támadnak, mint az éhes farkasok!…
A tizedes éppen befejezte a szavait; Tacsám kardja lecsapott a kitáj jobb kezére. A vérző karú ellenfele a kardját nem tudta tartani, elejtette. Harcképtelenné vált. Ennek a láttára a tizedes dühbe gurulva leugrott a lováról és kardot rántva Tacsámra vetette magát. 
A gök-türk katona megértette, hogy első osztályú vívóval áll szemben. Szinte egy helyben álltak, a támadások és védekezések egymást követték, nem találtak lehetőséget rá, hogy egyetlen lépést előre nyomuljanak. A kitáj először jobbról, balról, fölülről mért csapásokkal vizsgáztatta Tacsámot. A sebesült gök-türk élénk csuklómozgással minden csapását megállította. Amikor látta, hogy ezzel nem ér célt, forogni kezdett az ellensége körül. Tacsám lassan fáradt, rájött, hogy rossz vége lesz, ha elhúzódik a harc. Hogy ezt megelőzze, egy gyors mozdulattal előrevetődött és a kardját nagy gyakorlottsággal a kitáj arcába döfte. A kard célba talált. A tizedes arcán hosszú és mély vágás nyílt, ám ugyanekkor ő is támadott, és a kardjával Tacsám karizmára csapott. A fiatal török, miután látta, hogy leesik a kardja, nagy fájdalmat érzett a karjában. A szemei elsötétedtek. Elesőben volt. A kardját föl akarta venni a földről, ám mintha megérezte volna, hogy összerogy, ha egy lépést tesz, letett erről, és bal kezét a sebére szorítva megállt, és állva maradt. A kitájok fogságába esett. 
Egyszerre csak a kitájok között mozgolódást vett észre. Valami mondtak kitájul, aztán a tizedes parancsára négyen kelet felé lovagoltak. Akkor Tacsám szemei a látóhatárra meredtek, és amikor onnan is négy lovas érkezését vette ki, az izgalomtól dobogni kezdett a szíve. Vajon azok gök-türkök-e? Ám nem sokáig tartott az öröme. Miután az érkezők és az elébük menők valamit megbeszéltek egymással, együtt jöttek visszafelé. Most már füstbe ment a menekülés reménye. Ekkor Tacsám számára ismét váratlan dolog történt: A tolmács hozzá jött, és a tudatta vele, hogy a kitáj földről hazatérő dokúz-ogúz követre, Tungra Szemre bízzák, és vele együtt dokúz-ogúz földre megy majd. A lovát és fegyverzetét ismét visszaadták. 
A dokúz-ogúzok kagánja, Báz Kagán, aki az Ilteris Kagán ellen vívott háborúban meghalt, a gök-türkök elleni szövetségkötés kedvéért Tungra Szemet a kitájokhoz küldte, ám a gök-türkök résen voltak, és a dokúz-ogúzokat, kitájokat és kínaiakat külön - külön legyőzték. Tungra Szem dolgavégezetlenül fordult vissza. Hallott a saját országát ért fájdalmas vereségről. Hogy tehessen valamit, ezt a gök-türk katonát fogolyként viszi a dokúz-ogúzok földjére.
Miután a kitájok eltávolodtak, Tacsám bemutatkozott Tungra Szemnek:
- Nem teszed jól, ha engem ismét Aj Hánimhoz viszel. Én tulajdonképpen az ő segítségével jöttem idáig. - mondta.
Ezekre a szavakra a dokúz-ogúzok bégje izgatott lett:
- Mi dolgod volt neked Aj Hánim mellett? - kérdezte.
- Először fogoly voltam, aztán hirtelen elengedett, és követként Ilteris Kagánhoz küldött.
- Hogy követként?
- Igen, követként. Aj Hánim azt is mondta, hogy fejet hajt Ilteris kagán előtt.
Tungra Szem mély gondolatokba merült. Hogy bizonyosodjon meg róla, hogy vajon ez a gök-türk hazudik-e, vagy sem? 
- Elmondanád nekem, hogy néz ki Aj Hánim? 
- Elmondhatom neked, nemcsak, hogy Aj Hánim hogy néz ki, de Kuni Szengünt és Kadir Bagát is leírhatom. Elmondhatom a dokúz-ogúzok országának zűrzavarát is…
Miután Tacsám ezeket mondta, leírta Aj Hánimot. Amikor Kuni Szengünt kezdte leírni, Tungra Szem hinni kezdett neki: Tacsám nem hazudott.
- Jól van vitéz! Elengedlek. - mondta. 
A sebét kiégetette, a tarisznyájába tétetett egy kevés élelmet. 
Tacsám most már elfeledte a sebeinek a fájdalmát és a szenvedéseit. Miután megtöltötte a gyomrát, dél felé indult. Két napi nyugodt út után törökföldre ért.

DELI
ERSZEGÜN

Miután Tacsám egy jó orvossal gyógyíttatta a sebeit, Bilge Tonjukuk kalauzolásával Ilteris Kagán színe elé került, és elvégezte követi megbízatását, és mindent elmondott a dokúz-ogúzokról, amit csak tudott. Aztán az apját, Urungut látogatta meg, és átadta neki Aj Hánim üdvözletét. Azután pedig a sátrába ment és leheveredett az ágyára, hogy elűzze a fáradtságát és erőt gyűjtsön. Ám még mielőtt beszélhetett volna a feleségével és a gyermekeivel, a sátor kapuja sebesen feltárult és Deli Erszegün szélvészként süvített be. 
A tizenhárom - tizennégy év körüli Erszegün, aki akkora volt, mint egy tizenhét éves fiatal, Örpen százados nagyobbik fia volt. A nagyapjának, Bögü Alpnak a bátorsága és ereje volt fellelhető benne, annyira félelmet nem ismerő volt, és ebből a szemszögből annyira felülmúlta az apját és a nagyapját, hogy a gök-türkök között végül Deli (Bolond) Erszegünként kezdték emlegetni. A hegyek között farkasokkal és medvékkel birkózott, a lovát szakadékokhoz hajtva jávorszarvasra vadászott. Egymagában Kínába, a kitájokhoz menve kincseket szerzett, mindenkivel birkózott aki csak elé került, a vereségtől nem rettent meg, a vereségbe nem nyugodott bele. 
Amint belépett a sátorba, törökülésbe kuporodott Tacsám mellé, és azt kérdezte:
- Láttad azt az asszonyt, aki megölte az apámat, úgy-e?
Tacsám valamiért nagyon kedvelte Deli Erszegünt. Elmosolyodva válaszolta:
- Láttam.
A hatalmas gyerek zengő hangon harsogva beszélni kezdett:
- Megyek, hogy bosszút álljak azon az asszonyon, aki megsebesítette az apádat és megölte az enyémet. Hol van, hol rostokol? Mondd el!…
- Erszegün! Helyesen beszélsz, de Aj Hánim egy kagán leánya, és behódol Ilteris Kagánnak. Mi szétmorzsoltuk a dokúz-ogúzokat. Miért álljunk még ezen felül is bosszút? 
Deli Erszegün nem volt olyan állapotban, hogy a háború és a béke szabályait meghallgassa. Ellenkezett:
- Te csak mond el, hogy hol vertek tanyát, a többibe ne avatkozz!…
Tacsám azzal vesződött, hogy lebeszélje:
- Még ha el is mondanám, azt a helyet akkor sem találnád meg. Amikor Aj Hánim követeként Ilteris Kagán díszsátrába mentem, Bilge Tonjukuk helyesen mondta: «A dokúz-ogúzok azért engedték el, hogy helyet változtassanak és a nyomukat veszítsük.» Bilge Tonjukuk sohasem téved. Nem találhatod meg őket. A dokúz-ogúzok most nem egy nagy országban, hanem a pusztán találhatóak. Az egész mindössze harminc sátor lehet, ha ugyan van annyi. 
Ám Tacsám tanácsai nem használtak. Amint leírta Erszegünnek a dokúz-ogúzok feltalálási helyét, a szeleburdi egy pillanatig sem várt. Tíz napi élelmét a lova tarisznyájába hajította, vette az íját, tegzét, kardját és útnak eredt. 
Végül odaért a dokúz-ogúzokhoz. Amikor egy reggel vágtatott, a látóhatáron feltűnő sátrak nem hagytak kétséget a felől, hogy Aj Hánim felé közeledik. Tacsám harminc sátrat említett. Erszegün ötven sátrat számolt össze. Tehát sokasodtak. A táborban valami készülődés tűnt szembe. Minden bizonnyal távozni akartak innen. Amikor a bolond gyerek megértette, hogy jól tette, hogy éjjel - nappal úton volt, örömmel sarkantyúzta meg a lovát. Egymaga volt, ezért a dokúz-ogúzok nem is törődtek vele. 
Amikor a táborba ért, leszállt a lováról. Így szólt az első emberhez, akivel a táborban találkozott:
- Azért jöttem, hogy Aj Hánimot lássam.
A dokúz-ogúz megkérdezte:
- Hát te ki vagy?
- Gök-türk vagyok. Erszegün Bégnek hívnak. Rajta, siess! Beszélnem kell Aj Hánimmal.
Amint a dokúz-ogúz megtudta, hogy a vele szemben álló gök-türk, gyanakvó szemekkel végigmérte, aztán elment és nem sokkal később Kadir Baga századossal együtt jött vissza. A százados megkérdezte:
- Mit akarsz Aj Hánimnak mondani?
- Azt csak neki magának mondhatom el. Te csak azzal törődj, hogy vezess hozzá.
A dokúz-ogúz bég, így szólt: «Várj egy kicsit. », aztán elment. Bement ide - oda, aztán Erszegünhöz jött, és így szólt:
- Gyere mögöttem. Aj Hánim díszsátrába fogunk menni. 
Erszegün a százados nyomában belépett a díszsátorba. Féltérdre ereszkedve köszöntötték Aj Hánimot. Aj Hánim két oldalán Kuni Szengün és Tungra Szem állt. 
Amint Erszegün talpra állt, és a kagán leányának a szemébe nézett, összezavarodott. Ez a zavarodottság az ő páratlan szépségéből és a szépséges arcának harcos tekintetéből fakadt. 
- Isten hozott a hazánkban Erszegün Bég! Mit akarsz nekem mondani?…
Annak ellenére, hogy gyermek volt, ennek a hangnak a búgása Erszegün szívében csengett. Elfelejtette, hogy mi a mondandója. Hosszú csend támadt a díszsátorban. 
Aj Hánim annak ellenére, hogy ez a gök-türk, akit tizenhat - tizenhét évesnek vélt, bég volt, biztosan tudta, hogy nem követként érkezett. A hallgatását pedig nem értette. Mosolyogva mondta:
- Elmondanád nekem a mondandódat, gök-türk bég?
Erszegün összeszedte magát:
- Én annak az Örpen századosnak a fia vagyok, akit megöltél. - válaszolta. 
Erre feszült légkör támadt. Ennek ellenére a kagán leányának arcán nem látszott változás. Szívbe markoló hangján kérdezte: 
- Jól van, mit akarsz?
Deli Erszegün felfortyant:
- Azért jöttem, hogy bosszút álljak rajtad az apámért. - kiáltotta.
Ugyanekkor Kuni Szengün és Tungra Szem a kardjaikhoz kaptak, Kadir Baga százados pedig féltérdre ereszkedve szót kért.
Aj Hánim még mindig nyugodt volt. 
- Mondd, Kadir Baga! - parancsolta. 
A százados haragosan mondta:
- Adj parancsot! Hagy oktassam ki a sátoron kívül.
Erszegün izgalomba jött: 
- Veled is leszámolok, de előbb hagy számoljak le azzal, aki megölte az apámat, a többi már egyszerű. 
Aj Hánim megkérdezte:
- Talán meg akarsz verekedni velem?
- Igen.
- Még gyereknek számítasz.
- Te meg asszony vagy!
Aj Hánim felállt:
- Jól van, verekedjünk meg. Odakint várj meg!
Amikor Erszegün távozott a díszsátorból, Kuni Szengün féltérdre ereszkedett:
- Aj Hánim! Amíg élnek a bégjeid, miért verekszel ezzel az őrülttel? - kérdezte.
- A gök-türkök kezdenek lenézni minket. Ezt a tévhitet ki kell vernünk a fejükből!… 
Ezt mondva levette a süvegét a sisakját tette föl, és felövezte a kardját. Három béggel a háta mögött elhagyta a díszsátrat.
A díszsátor előtti széles téren készülődtek a küzdelemre. Az ötven sátor minden népe körülvette a teret. Aj Hánim öt - hat lépésnyit közeledett Erszegün felé, és kivonta a kardját. Erszegün is így tett, és ismét féltérdre ereszkedve köszöntötte őt. Kuni Szengün háromszor tapsolt, és a gyermek gök-türk bég vadászsólyomként lecsapva támadt Aj Hánimra. 
A tiszteletteljes némaság közepette szemlélt verekedés, hosszasan elnyúlt, anélkül, hogy meg lehetett volna sejteni, hogy ki kerekedik majd fölül. A fiatal gök-türk bég igen ügyes és bősz támadásaira Aj Hánim kiszámított és éles támadásokkal szállt szembe, néha az egyikük, néha a másikuk nyomult előre, vagy vonult vissza. Egy idő múlva a dokúz-ogúzok között zsibongás támadt: Aj Hánim arcán vékony, vérző seb jelent meg. Most igen nagy izgalomba jöttek. A lélegzetüket is visszafojtották. Aj Hánim közelről csapkodott a kardjával, ezért szüntelenül az ellensége felé közelített, a másik akkora suhintásokkal védte ki a támadásait, amelyek egy marhát is kettévágtak volna. 
Az idegek pattanásig feszültek és miközben a kardpengésen kívül más hang nem hallatszott, azt láthatták, hogy Deli Erszegün megtántorodva balra két lépést tesz, és előrebukva a földre borul. Ezt sokan hadicselnek hitték, mert senki sem látta, hogy mikor ért hozzá a kard, ám amikor látták, hogy a mellkasára szorított bal keze véres, mindenki megértette, hogy a gök-türk sebesülten rogyott össze, és mindnyájan felsóhajtottak: Aj Hánim győzött a viadalban. 
A kagán leánya a földre esett ellensége mellé lépve végigmérte őt. Erszegün nem eresztette el a kardját. A bal kezét a sebére szorította, és fájdalmában meg sem mukkanva magára nézett. Ekkor Aj Hánim megparancsolta Kadir Bagának:
- Lássátok el a sebét! 
Aztán a díszsátrához ment és az őt féltérdre ereszkedve magasztaló dokúz-ogúzok örvendező tekintetei közepette belépett. 

A SZÍV 
RABSÁGA

Erszegün egy hét alatt magához tért. Sétálgatni kezdett. A kagán leányának a parancsára jól bántak vele, még kumiszt is kapott. Amint járóképes lett a fiatal bég, rögtön mozgolódás kezdődött a dokúz-ogúzok táborában. Amikor erről megkérdezte Kadir Bagát, aki minden nap meglátogatta, az így válaszolt: 
- Költözünk. 
Amikor a százados látta a kérdő tekintetét, még hozzátette:
- Te is velünk jössz majd. Így szól Aj Hánim parancsa.
Erszegün nemcsak fogoly volt, de erőtlen is. Nem volt ereje az ellenkezésre, szembeszegülésre. Egy hangot sem hallatott. 
A dokúz-ogúzok egy hét alatt megsokasodtak, hetven sátornyian lettek, tehát a hegyek és sziklák között bujkálók Aj Hánim köré gyűltek. Pedig a Tugla-folyó menti csata után és Báz Kagán halála után a dokúz-ogúzok behódoltak Ilteris Kagánnak. Akkor pedig az Aj Hánim mellett gyülekezők lázadók voltak. Miközben Tacsámot elküldték Ilteris Kagánhoz, hogy tudassák vele alárendeltségüket, itt lassan gyülekezve erősödtek. 
Amikor a tábortól nyugat felé útra keltek, Erszegün is köztük volt lóháton. A fegyvereit elvették tőle. Kadir Baga százados állandóan vele volt. Deli Erszegünnek a szökésen járt az esze. Ha olyan állapotban lett volna, hogy bírja a ló rázkódását, akkor egy pillanatot sem várt volna. A mögötte kilőtt nyilakat semmibe vette, ám akárhogy is, de egy lovas hajszához nem volt ereje. Mégsem akarta elszalasztani ezt az alkalmat, és megszámolta a dokúz-ogúzokat: a lovaikra, fegyverzetükre, marháikra és juhaikra titkos pillantásokat vetett. A hetven sátorból álló tábor népe négyszáz ember volt. Ebből nyolcvan harcos, férfi volt. Mindnek volt lova, ám igen kevés marhájuk, juhuk volt. Vajon a nők között vannak-e Aj Hánimhoz hasonló verekedők? Amint Erszegün gondolatai eddig jutottak, érthetetlen dolgok történtek, úgy érezte, hogy haragszik. Legyőzte egy nő. Amint ez eszébe jutott, az őrült bég szinte tombolni kezdett. Az a leány, aki nyíllal megölte az apját, őt magát karddal sebesítette meg. Erszegünnek most már a gondolat is nehezére esett, hogy bosszút álljon Aj Hánimon. Miféle bosszút állhatna? Azt, amiben legyőzték? Legyőzte egy leány. Kár! Már szégyellt volna gök-türkök közé menni.
A pihenőhelyeken és a táborhelyeken Aj Hánim őt is fogadta a díszsátrában, néha Kuni Szengünnel, Tungra Szemmel és Kadir Bagával együtt őt is hivatta az étkezésre. A kagán leánya igen jól bánt vele. Ezeken a találkozásokon és étkezéseken Erszegün lassan rádöbbent, hogy Aj Hánim hihetetlenül szép. Amikor vele beszélt, semmi másra nem tudott gondolni. Eleinte ezt a hatalmas bosszúvágyának tulajdonította, ám hamarosan rájött, hogy megperzselte a szívét. Hej, a lángra gyulladt szív!… Még ha kagán leánya is, még ha világszép is, itt volt-e a sora, hogy hozzá kösse magát?
Deli Erszegün velük együtt töltötte azt a telet. Sok hó esett, minden hágót elzárt. Hébe - hóba még egy - egy dokúz-ogúz jött, és csatlakozott a táborhoz. Száz sátornyian lettek. Sőt, a katonák összegyülekezve gyakorlatozni kezdtek. Kadir Baga százados a tél kellős közepén néha százhúsz emberrel is hadgyakorlatot végzett. Őt sem hagyták soha magára. Ha Aj Hánim vendégeként volt is a táborban, akkor sem volt más, mint rab. 
Erszegün a fiatal kora ellenére rájött, hogy kettős fogságban van. Az egyikből könnyű volt a menekvés. A másik fajta fogság volt az igazán átkozott. Ez egy olyan fajta fogság volt, hogy talán még akkor sem indult volna haza, ha azt mondják neki: «Rajta, menj haza!» Azért, mert a gök-türkök bégje, fiatalságának és első szerelmének mértéktelenségével szerette Aj Hánimot, semmi másra nem tudott gondolni, csak őreá. 
Nem tudta, hogy mit tegyen. Várta, hátha Aj Hánim hivatja, miután a sátrába menve hallgatta a hangját, mintha húsz kupa kumiszt ivott volna, megrészegülve jött ki. Búslakodott, ha sokáig nem hívták a díszsátorba, búskomorrá vált. 
A szívében dúló vihart a dokúz-ogúzok közül egyedül egy idős asszony vette észre. Ez az asszony, aki tízéves fiú unokájával és két kisebb leányunokájával élt egy sátorban, két fiát a gök-türkök ellen vívott Tugla-folyó menti csatában vesztette el. Ebben a helyzetben bosszúvágy nélkül azt mondta: «Mindnyájan egy nemzetségből származunk.» Annak ellenére, hogy ez egy nagy gondolat volt, megértette, hogy Erszegün még csak egy fiatal gyerek, és megsajnálta. Az árva foglyot megkedvelte, mert az jólelkű bég, és bátor katona is volt. Távolról szemmel tartotta, néha beszélgettek. Hónapokig tartó ilyen ismeretség után megértette, hogy a fiatal bég Aj Hánimnak adta a szívét, lángra kapott a szíve. Az idős asszony nagyon megsajnálta az őrült szerelme miatt. Az öccse valamikor beleszeretett egy szép leányba, nem kapta meg, mindenféle balszerencse érte, aztán vért okádva halt meg. Tanácsot akart adni ennek a vitéznek, nehogy ugyanerre a sorsra jusson. 
A tél vége felé egy nap egy elhagyatott helyen találkozott vele:
- Gök-türkök bégje! Mondandóm van számodra. - mondta. 
Deli bég rögtön összevonta a szemöldökét, és így fogadta:
- No lássuk, öreganyó!
Az öreganyó szomorúan beszélni kezdett:
- Vitéz bég: Úgy látom, hogy beleszerettél Aj Hánimba. Ha az ő szemet gyönyörködető, vonzó szépségére tekintünk, igazat kell adnunk neked. Csakhogy neked magadat is tekintetbe kell venned, mert a kagán leánya igen veszélyes.
Erre a szóra Erszegün igen keményen nézett az öreganyó arcába, de egy szót sem szólt. Az pedig folytatta:
- Aj Hánim unokaöccse egy kám volt. Sok mindent elmondott neki a titkos tudományokból. Aj Hánim olvas az emberek szívéből, megérzi, hogy mit tesznek majd, tudja, hogy mire gondolnak. Nem lehet megállni vele szemben. Noha huszonhárom éves, még nem házasodott meg, mert nem talált magához méltó férfit. 
Erszegün szinte megtébolyodott. Még szúrósabban nézett az anyókára, ám ismét nem szólt egy szót sem. 
- Aj Hánim amilyen szép, a szíve olyan kemény. A keze erős. A repülő madarat szemén találja. Lóversenyben senki sem előzheti meg. A leghíresebb harcosokkal vív. Öt évvel ezelőtt megverekedett Kadir Bagával, és földre terítette. A hatalmas százados kis híján meghalt. Attól a naptól kezdve senki sem szándékozik vele házasodni. Tekintsd magad szerencsésnek, hogy egy kis vágást ejthettél Aj Hánim arcára. Kadir Bagát e nélkül terítette le. 
Az asszony elhallgatott. Erszegün tekintete teljesen megváltozott. Várta, hogy az hová fog kilyukadni. Rosszul esett neki, hogy valaki más megérezte, hogy beleszeretett Aj Hánimba. Olyan volt, mintha nem találná a kagán leányát, és elvesztené. Az anyóka folytatta:
- Vitéz bég! Aj Hánim nem bűbájol, nem varázsol, ám a szemei rettenetesebbek a bűbájnál. Nem itat mérget, ám a szava pusztítóbb a méregnél. Nem lyukasztja ki a szívedet nyíllal, a tekintetével öl. A mosolya jobban leterít, mint a kardcsapás. Jaj neked vitéz úr! Menj el innét! Térj vissza a hazádba, mielőtt anyád siratna. Hallgass a szavamra! A saját kezedben van a sorsod. Nehogy megsértődj, hogy így beszéltem…
Mielőtt Erszegün ismét egy szót is szólt volna, az asszony otthagyta. Nem tudta, hogy ezután hogyan telnek a napok, mik történnek a világban. 
Eljött a tavasz. Egy éjjel a sátrában feküdt és amikor mint minden este elalvás előtt Aj Hánimra gondolt, odakintről egy beszélgetés ütötte meg a fülét. A félig meddig hallott szavakból megértette, hogy a gök-türkök ismét a dokúz-ogúzok ellen vonulnak majd. Most már nem maradhatott itt tovább. Nem tudta volna elviselni, ha Ilteris Kagán katonái fogolyként találják itt, amikor majd idejönnek. 
Hirtelen tébolyultan felugrott. A sátorból sebesen kiszalad és ment. Felpattant az első lóra, ami az útjába került és vágtatni kezdett. Amikor elhagyta a tábort, egy nyíl zúgva szállt el mellette. Egy elhajított bicsak a derekába fúródott. Deli Erszegün a bicsakot kitépve kiabálta:
- Hiányzott a fegyverzetem! Ez legyen tőletek ajándék!…

HALÁL-SZAKADÉK

A négy lovas egyenesen kelet felé tartott a végtelen pusztán. Az az ember, aki az élükön haladt, igen idős, nyolcvanas férfi volt, ezért a csapat, amely húsz napja úton volt, nem lovagolhatott gyorsan. Az utazók egyike, aki negyven, a másik aki harminc évesnek látszott, az idős férfi fiai voltak, a negyedik pedig a lovászuk volt. A lovász, aki a hátaslován kívül egy vezeték lovat is hozott, az éjszakai szállásokon kis sátrat vert. Az ősz hajú öreg húzódott ebbe az egyetlen sátorba. 
A nyár első napjai a puszta gyönyörű időszakát jelentették. A csapat átkelt egy kis hegyen. Hirtelen egy teljesen lapos síkság tűnt föl előttük, a síkság végén, a hegy lábánál pedig egy iszonyatos szakadék nyílt. Az öreg a kezével a szakadékra mutatott:
- Íme, ez a Halál-szakadék. 
A többiek először látták. A hegyoldalból letekintve ez a szakadék igen félelmetes volt. A talán ötven öl széles szakadék egy csomó furcsa alakú sziklával volt tele. Lehetetlen volt lenézni a szakadék mélyére. Ebből a félelmetes, láthatatlan mélységből furcsa hangok hallatszottak. Ezek a hangok vízcsobogáshoz, egy csapat ló nyerítéséhez, marcangoló párducok üvöltéséhez, vágtató lovak dobogásához, sőt kiabáló ember hangjához is hasonlatosak voltak. 
A öreg merengő szemekkel a szakadékra nézett, régi emlékeit akarta fel idézni:
- A Halál-szakadék minden évben elnyel egy férfit és egy nőt.
Miután ezt mondta, a távoli sziklás helyre mutatott a kezével, és megmagyarázta:
- Ucsar Kám ott lakott. Amikor hatvan évvel ezelőtt áthaladtam itt, benéztem hozzá. Azt mondta, hogy hatvan év múlva ismét eljövök majd. Úgy lett, ahogy megjósolta… 
Lassan Ucsar Kám barlangjához közelítettek. Senki sem volt itt. A lovaikról leszállva beléptek az odúba. Néhány lapockacsont és egy medvebőr volt a földön. 
Az öreg végigfuttatta szomorú tekintetét az odú mennyezetén és falain:
- Akkor húsz éves fiatalember voltam. - mondta. - Megszülettem, felnőttem. Egy kínai asszony miatt kellett elmenekülnöm az országból. Fiatal feleségemmel, azaz az anyátokkal, Almilával az oldalamon a nyugati kagánhoz menekültem, mert a saját kagánomnak, Kara Kagánnak a kátunja, I-Csing Kátun meg akart ölni. Ucsar Kám mentett meg minket attól, nehogy az éj sötétjében ebbe a szakadékba essünk. Ebben az üregben látott minket vendégül. 
A fiai és a lovászuk nagy figyelemmel hallgatták. 
- Ucsar Kám a jövőmbe tekintett, azt mondta, hogy tíz év múlva minden bajtársam elpusztul majd. Úgy lett, ahogy megjósolta: A Kür Sád felkeléskor az utolsó barátaim is meghaltak. Ti nem ismerhettétek Kür Sádot. Maga tűz volt. A Bozkurt nemzetség büszkesége volt. Nem tudom, hogy lesz-e még valaha a Föld színén hozzá fogható éles szemű íjász. Miután Almilával a nyugati kagánhoz jöttem, beléptem Tüng Jábgu Kagán hadseregébe. A kagán halála után az utána következő kagánok seregeiben munkálkodtam, amíg csak zűrzavarba nem süllyedt a nyugati ország. Sok háborút megjártam. Sok néppel találkoztam. Életben maradtam. A nagyobb fiaim nálam áldottabbak voltak. Három bátyátok esett el a háborúkban. A nővéretek férjhez ment. Almila is a Másvilágra került. Most már egyedül maradtam, hogy hordozzam ennek az örömtelen életnek terhét. Haza akarok térni a szülőföldemre, hogy ott haljak meg. Ti nem ismerhetitek Ötükent. Onnan rajtaütéseket hajtottunk végre Kína ellen! Biztos, hogy Ucsar Kám is eltávozott az élők sorából. Isten rendeli az időt, és minden teremtmény meghal… Nézzétek, milyen rettenetes ez a Halál-szakadék! Én még gyerek voltam, amikor először hallottam róla. Nem múlik el év, hogy ez a mély szakadék el ne nyelne egy férfit és egy nőt. Tudom róla, hogy valóban hány férfi és nő veszett a mélyébe. Ha egy férfi szeret egy leányt és nem veheti el, és ettől megtébolyodik, akkor ide hajtja a vérében forrongó téboly. Amikor én Almilával vágtatva közeledtem erre, hirtelen egy dörgő hang zengését hallottuk. A sötétben valaki azt kiáltotta: - «Állj! Halál van előttetek!» - Ucsar Kám hangja volt, amely figyelmeztetett. - «Mutass nekünk utat! Nem állhatunk meg.» - válaszoltam. - «Lehet, hogy jönnek utánunk.» - kiáltottam. - «Senki sem jön utánatok. Biztonságban vagytok.» - nyugtatta meg szívünket, és vendégül látott a barlangjában. Noha már hatvan éve, hogy itt jártam, még mindig emlékszem arra a napra. Hatvan év múlva… Hatvan év. Kimondani könnyű. Ezalatt a hatvan év alatt megannyi vitéz férfi, lett porrá. Mind eltűntek. Kara Kagán, Isbara Alp, Kür Sád… Jamtár, Szancsár, Gök Börü, Ücs Ogul, Szülemis, Arik Buka, Bugra, Karabudak… Mind meghaltak… Almila… Ő is meghalt. Csak én maradtam meg egyedül. Én, a megvénült Parsz ezredes… 
Parsz ezredes az ég felé fordította a tekintetét. Nyolcvan évnyi szenvedéstől bölcs szemeit egy ismeretlen pontra szegezte. Aztán olyan belenyugvással, mint amit egy nagy vita végén éreznek az emberek, lehajtotta a fejét:
- Rajta, induljunk! 

*
** 

Néhány lovas tűnt fel a távolban, ez éberségre késztette őket. Nyilakat húztak elő a tegzeikből és az íjaikra helyezték, ám akkor is folytatták az útjukat. Amikor ötven lépésnyi táv maradt a két fél között, megálltak. A velük szembenállók egyike előrébb jőve így kiáltott:
- Kik vagytok? Honnan jöttök, hová tartotok? 
Parsz ezredes jelt adott a nagyobbik fiának:
- Gök-türkök vagyunk. A nyugati országból jövünk és Ötükenbe megyünk. És ti kik vagytok? 
- Miután amazok valamit beszéltek egymás között, ismét megszólaltak:
- Dokúz-ogúzok vagyunk! Messze van még Ötüken. Legyetek a vendégeink! 
A két fél lassan előrenyomulva szembetalálkozott. Pár dolgot röviden megbeszéltek, aztán Parsz ezredes csapata a dokúz-ogúzokkal együtt amazok tábora felé indult. 
A dokúz-ogúz tábor megnagyobbodott, kétszáz sátornyira nőtt, ám senki sem került elő sem Báz Kagán testvérei, sem fiai, sem unokaöccsei közül , ezért még mindig Aj Hánim állt az élükön. A táborbéliek nagyon szerették őt. Noha súlyos adókat fizettek a gök-türköknek, meglehetős bőségben éltek, a gyakori helyváltoztatással megelőzték, hogy újabb támadás érje őket. Most háromszáz katonájuk volt, és ez a kicsiny sereg, amely a hős harcosok közül megmenekült, most megvédte őket minden váratlan támadástól.
Kadir Baga százados Aj Hánim parancsára fogadta Parsz ezredest, és két sátorban vendégül látta. Tüstént jó ételeket és kumiszt küldve traktálta.
Parsz elégedett volt. Nem is volt rossz dolog egy kissé megpihenni, elűzni a hosszú út fáradtságát, mielőtt a már közeli Ötükenbe érnének, hogy elevenebben és erősebben érjenek a szülőhazába. Ezekkel a gondolatokkal az éjjel álmában folyton tizedesként látta magát Kara Kagán seregében. Látta azt a felhőszakadást, amely Csuluk Kagán halálakor elkapta őket, és látta Bugra halálát. Látta a Kínai Nagy Falon vívott vad harcot, Arik Buka lelövését, szegény Kara Budak kivégzését, és a vérszerződésüket. Szinte újra átélte Almila szerelmét, és hogy hogyan ragadta el oly sok ember orra elől. Mindezek között az álmok között I-Csing Kátun átkozott kísértete is ott volt. Mily hamar elszállt ez a hosszúnak tűnő hatvan év!…
Amikor Parsz felébredt hosszan tartó álmából, hosszú idő óta először érezte magát olyan elevennek és erősnek, ahogy szerette volna. 
A nyolcvan éves öreget felélénkítette, hogy közelednek Ötükenhez.

PARSZ EZREDES

Amikor Parsz ezredes a két fiával együtt Aj Hánim díszsátrába lépett, és féltérdre ereszkedett, egy kissé megzavarodott. Ez a zavarodottság abból, fakadt, hogy a kagán leánya megdöbbentően hasonlított Almilára. Amikor Aj Hánim fölállította őt, így szólt: 
- Isten hozott ezredes. 
Ezután faggatni kezdte:
- Mikor hagytad el Ötükent, ezredes?
- Hatvan évvel ezelőtt. 
- Talán valamilyen megbízásból?
- Nem, szökve mentem.
- Ki elől szöktél?
- I-Csing Kátun elől.
Aztán Aj Hánim parancsára mindent elmesélt. Aj Hánim figyelmesen hallgatta, és nagy érdeklődést mutatott. Amint Parsz befejezte a szavait, mosolyogva mondta:
- Akkor pedig mi rokonok lennénk.
Az ezredes és a két fia felkapta a fejét. A kagán leánya emígy magyarázta el:
- Anyám, a kátun, Almila legfiatalabb húga volt. 
Amíg a két fiú kemény pillantásokkal nézett, Parsz mintha búsult volna. Nagyon szíven ütötte, hogy ez a leány szinte mint Almilának egy darabja állt vele szemközt, és szeretett feleségét, Almilát juttatta az eszébe. Fájdalmas hangon mondta:
- Nagyon hasonlítasz Almilára, Aj Hánim. 
A kagán leánya gyönyörű testtartással méregette Parszot és a fiait, a szemükbe tekintve kiolvasta hogy mi megy végbe a szíveikben:
- Ezredes! - mondta. - Miért akarsz visszatérni Ötükenbe?
- Számomra már véget értek a világ küzdelmei. Még egyszer látni akarom a szülőföldemet, és ott akarok meghalni. 
A kagán leánya az arcokról leolvasta a vele szembenálló három gök-türk határozott és megingathatatlan elhatározását, hogy visszatérjenek Ötükenbe.
- A követeim lesztek-e Ilteris Kagánhoz? - kérdezte.
Parsz féltérdre ereszkedve válaszolt:
- Te parancsolsz.

*
**

Három nap múlva Parsz ezredes Aj Hánim követeként útnak indult Ötüken felé. Ilteris Kagán számára ajándékként hét nemes vérű lovat és egy kardot vitt. A nagyobbik fia, Ezgene százados az apja balján haladt. Bozontos, összenőtt szemöldökű, mogorva arcú férfi volt. Soha senki sem látta még mosolyogni. A nyugati kagánság háborúiban nagy tetteket hajtott végre, két fia háborúban, a többi gyereke és a felesége a belviszálykor vagy az öldökléskor halt meg. A balkezének egy ujja is hiányzott. Azt egy csigil vitéz röpítette le. 
Parsz kisebbik fia, Gyula tizedes, harmincéves vitéz volt. Szerencsétlen ember volt. Háromszor házasodott, harmadszor is megözvegyült. Azok a gyermekek sem éltek, akik ezektől az asszonyoktól születtek. A nyugati harcok szinte mindegyikében részt vett, néhányszor szembenézett a halállal, de semmi nem történt vele. Egy belső combját ért kopjaszúrás miatt sántított. Igen keveset evett, ezért igen sajnálta, hogy sohasem láthatta Jamtárt, akit az apja meséiből ismert. Soha, senki sem látta dühbe gurulni. - «Ha harc előtt megvárnám, hogy bedühödök, akkor harc nélkül halnék meg.» - mondta, és a háborúban, verekedésbe nyugodtan ment, mintha csak kumiszt inna. Igen jó lovas volt. Nagyon értett a lovakhoz, ezért ő vezette azt a hét lovat, amelyet Aj Hánim ajándékként Ilteris Kagánnak küldött. 
A lovászuk, Csalkara egy húszéves ogúz volt. Mivel senkije sem volt odahaza, beleegyezett, hogy Parsszal együtt Ötükenbe jöjjön. Ő vitte azt a kardot, amelyet Aj Hánim a gök-türkök kagánjának küldött, és a vezeték lovukat is ő vitte. Nagytermetű és erős birkózó volt. Annyira kívánta a birkózást, hogy egy nap amikor egy háborúban kilőtték alóla a lovát és gyalogosan maradt, megfeledkezett róla, hogy háborúban van, és egy vele szemközti hozzá hasonlóan gyalogos ellenségre tapsolva birkózóként támadt rá, ám észre tért, amikor amaz megsuhogtatta a kardját. Jobban mondva nem is tért észhez, hanem elvesztette az eszméletét, mert Csalkara a kardtól súlyos fejsebet kapott, sebesülten a földre zuhant, és napokig nem is tért magához. Igen jószívű, jó természetű volt, csak annak nem tudott ellenállni, ha birkózást látott. Belebetegedett, ha nem birkózhatott. Ezért aztán amint tél lett, a dombok közé, hegyek közé ment, hogy medvékkel birkózzon. Ráadásul fegyvert sem vett magához, hogy ne szabálytalankodjon, az övén lévő bicsakot is csak óvatosságból tartotta a medvék szabálytalankodásai ellen, merthogy a medvék nem ismerték a birkózás hagyományait. Néha ketten jöttek egyszerre, vagy a borotvaéles fogaikat használták. A mancsaikkal nem is törődött annyira. Ezért aztán karmolások voltak az arcán, és a testének más helyein. Amikor egy nap egy hatalmas medvével birkózott, összeölelkezve legurultak egy hosszú és meredek lejtőn, . Amikor a lejtő aljára értek, egy kőhöz csapódva kiloccsant a medve agya, Csalkarának pedig leszakadt az egyik füle, ám amikor a medve meghalt, a hátán feküdt, ezért Csalkara legyőzöttnek tekintette: «Úgy-e a szégyenbe haltál bele?» - nevetett.
Néha birkózni való medvét sem talált, akkor a lovával birkózott. A lova is hozzászokott, felágaskodva birkózott. Ám a ló nem volt ügyes a birkózásban, ezért egy alkalommal Csalkarát a mellső lábával úgy szájba rúgta, hogy három foga kiesett. 
Korábban ha hébe - hóba is, de beszélgettek, érdeklődtek a környékük iránt. Ötüken felé közeledve mintha elvágták volna a beszélgetéseket… A szemeiket előre szegezték, és semmi nem jutott az eszükbe. 
Végül Parsz Bég szemei felragyogtak. «Íme, megérkeztünk Ötükenbe.» - mondta. Amikor ezt kimondta, a hangja annak a Parsz tizedesnek a hangjára hasonlított, aki parancsot osztott a katonáinak. Most már a föld minden rögére, minden halomra, kőre, fára figyelmesen nézett; sokukat ismerte. A világban hatvan évnyi küzdelem sem tudta kitörölni az emlékezetéből és a szívéből azoknak a helyeknek a nyomát, ahol született és felnőtt. Nem is tudta, meddig haladtak így. Nem volt tudatában. Önkívületben nyomult előre, a könnyes szemei miatt homályosan látta a pusztát, ám úgy hitte, hogy köd szállt alá. Ez az ábrándozva andalgás addig folytatódott, amíg az első sátrak és az első ötükeniek fel nem tűntek. 
Az első százados, akivel találkoztak, egy kalauzt adott melléjük. Így hát: megnyílt a lehetőség, hogy egyenesen Ilteris Kagán főhadiszállása felé vegyék útjukat. 

AJ HÁNIM 
KÖVETE

Aznap Ötükenben nagy ünnepség készült. A gök-türkök kagánja, Ilteris Kutluk Kagán, a dokúz-ogúzok kátunjától, Aj Hánimtól érkező követeket fogadja majd. A kagán három lófarkas zászlaját a díszsátra elé szúrták. A kürtök és a dobok ünnepi zenét játszottak. A kagán vasvértet öltött magánkatonái a díszsátor két oldalán olyan mereven álltak, mint egy - egy kőszikla. Ilteris Kagán, Il Bilge Kátunnal az oldalán a trónján ült. A trón két oldalán sádok, tárkányok, bujrukok, sorakoztak. Bilge Tonjukuk és Bojla Baga Tárkány a kagán mellett állt. Az ünnepséget irányító tárkány jelére elhallgattak a dobok és a kürtök, és egy hírnök így kiáltott:
- Aj Hánim követe, Parsz Bég ezredes érkezik!
Jött Parsz Bég, a két fiával a háta mögött. Hátrébb Csalkara jött, mögötte hét lóval. Amikor húsz lépésnyire értek a kagánhoz és a kátunhoz, megálltak, és mind a négyen féltérdre ereszkedtek. Azután Parsz és a két fia a kagán elé léptek, és ismét féltérdre ereszkedtek. Így szólt a kagán:
- Parsz Bég ezredes! Isten hozott Ötükenben. 
Parsz így válaszolt:
- Örömmel jöttünk kagán. A dokúz-ogúzok kátunjának, Aj Hánimnak a követeként jöttem a díszsátradba, ajándékokat és azt a hírt hoztam, hogy fejet hajt előtted. Ám én nem vagyok idegen Ötükenben. Gök-Türk vagyok, Ötükenben születtem és nőttem föl…
A kagán, a kátun és az összes bég felkapta a fejét. A kagán rákérdezett:
- Mi voltál Ötükenben? Miért távoztál?
- Tizedes voltam Ötükenben. Akkoriban a századosi rangban lévő Isbara Kán parancsnoksága alatt álltam. Elvettem Isbara Kán legidősebb leányát, Almilát, I-Csing Kátunnak és a testvérének, Sen-Kingnek a gonoszságai miatt a nyugati kagán seregéhez mentem.
I-Csing Kátunnak és Sen-Kingnek a rossz emléke még nem felejtődött el. Amikor a nevüket említették, minden egyes bég szeméből undor hulláma csapott ki. Ilteris Kagán tudni akart a nyugati törökökről:
- Parsz ezredes! Mely kagánok uralkodtak nyugaton? Most milyen ott? - kérdezte. 
Parsz, egy ideig maga elé nézett, mintha vissza akart volna emlékezni, aztán magyarázni kezdte:
- Amikor Ötükenben Kara Kagán volt, nyugaton Tüng Jábgu Kagán uralkodott. Hatalmas kagán volt, de balszerencsés volt. Abban az évben, amikor Kara Kagán fogságba esett, ő is meghalt. Azután Bagatur Szibi Kagán, azután meg Szir Jábgu Kagán ragadta meg a hatalmat. Ezt követően pedig zűrzavarba süllyedt az ország. Azzal kezdődött, hogy egyszerre két kagán lépett elő. És folytatódott a vérontás. Így esett, hogy Tüng Jábgu Kagán halála után harminc évvel a nyugati országban nem maradt se nép, se kagán… 
Húsz évnyi kagán nélküli, törvény nélküli élet után Ecsine Türcse Kagán ragadta meg a hatalmat, és kilenc évig uralkodott az ország felett. Amikor meghalt, ismét felbomlott a rend. Három évig ismét zűrzavar volt. Amikor Ecsine Kür Csur Kagán megragadta a hatalmat, reménykedni kezdtünk, ám amikor egy év sem telt el, és ő is meghalt, megértettem, hogy a nyugati országban már nem lehet élni. Hallottam, hogy keleten ismét államot alapítottak. Az életben maradt két fiamat magam mellé véve a lovászommal együtt Ötükenbe jöttem. 
Ötüken felé közeledve a dokúz-ogúzok földje volt az első, amivel találkoztam. Aj Hánim áll az élükön. Az anyja, Isbara Kán leánya volt, ezért ez a részben a Bozkurt családhoz is kötődő kagán leány jól megvendégelt minket. Miután kinyilvánította hűségét Ilteris Kagán iránt, egy kardot és hét nemes vérű lovat küldött ajándékba. 
Amint Parsz ezredes befejezte a szavait, kivette Ezgene kezéből a kardot. A kagánig vitte és átnyújtotta. Aztán hátrább, a lovakra mutatott, amiket Csalkara tartott. 
- Aj Hánim azt kívánja, hogy fogadd el ezeket. - mondta.
Ilteris Kagán katonái átvették és elvitték a hét lovat. Egy százados pedig a kardot átvéve visszaállt a sorba. Aztán Parsz Bég ismét megszólalt:
- A fiaim: Ezgene százados és Gyula tizedes pedig azért jöttek, hogy csatlakozzanak a hadseregedhez. Mindketten harcedzett katonák. 
A kagán figyelmesen nézett Parsz ezredes fiaira, aztán így szólt:
- Előbb mérkőzzenek meg a katonáimmal!
Ezgene és Gyula előrelépve féltérdre ereszkedtek:
- Te parancsolsz. - mondták.
Előbb lóversenyt rendeztek. Az ötükeniek Börü századost és Deli Erszegünt állították Parsz fiai ellen. A terv szerint a kagán díszsátrától háromezer lépésnyire álló fa mögött elhaladva a kagán díszsátráig jönnek majd vissza. Egy hírnök korábban odament, és négy versenyzászlót szúrt le ott. Egy pisszenés sem hallatszott. Miután a dob háromszor megszólalt, a négy versenyző villámsebesen nekiiramodott. Eleinte azonos sebességgel haladtak. Aztán Ezgene és Gyula lehagyták a többieket. Ezgene a bozontos, összenőtt szemöldökével, mogorva arcával úgy repült, mintha harc közben ellenséget üldözött volna. Gyula úgy versenyzett nyugodt arcával, mintha mulatságba menne. Börü, aki tudta, hogy az apja valaha lehagyta az összes nyugatit, és első lett, kiválóan gyakorlott lovashoz méltón, ugyanazzal a reménnyel kapaszkodott a ló sörényébe, vágtatva haladt. Deli Erszegün nem érte föl ésszel, hogy eshetett meg, hogy valaki lehagyja, ezért a lovát erős ostorcsapásokkal verve haladt. Egy darabig nem is változott a helyzet. A lófarkas zászlókhoz közeledve Börü az élre törve maga mögött hagyta a két testvért. Erszegün pedig utolérte, és majdhogynem ugyanolyan sebességgel haladt. Ezt a sorrendet tartva értek a zászlókig. Az első zászlót Börü húzta ki, visszafordult. A második zászlót megragadó Gyula most megmutatta, hogy milyen kiválóan gyakorlott lovas. Anélkül, hogy az elöl haladó Börühöz hasonlóan nagy ívet írt volna le, a lovát hirtelen felágaskodásra késztetve egy helyben végeztette a fordulatot, és így Börü elé vágott. Amikor Ezgene és Erszegün ugyanabban a pillanatban kapták föl a zászlót, összeütköztek, ám nem estek le, ívben visszafordultak. Ez az összeütközés hasznára vált Erszegünnek és tíz lépésnyire elhagyta Ezgene századost. 
Visszafelé fél távig nem változott a sorrend. A fél táv után a verseny gyorsult is, és izgalmasabbá is vált. A kagán díszsátrát körülvevők a látóhatár felé fordították a tekintetüket és igyekeztek kivenni a négy érkező lovast. Elöl Börü és Gyula huzakodott. Gyula egy lóhosszal előrébb volt. Tőlük tíz lépésnyire versengett egymással Ezgene és Erszegün. Ezgene százados utolérte Deli Erszegünt, ám a köztük lévő egy fejhossznyi nyiladékot sehogyan sem tudta ledolgozni. A hátramaradt két versenyző ilyenképpen lassan beérte az előttük haladókat. 
Ötszáz lépésnyi maradt a díszsátorig. Börü százados beérte Gyula tizedest. A lovaik most fej - fej mellett haladtak. Erszegün és Ezgene is azonos sebességgel haladt, és szinte közvetlenül az elöl haladóknak a hátában voltak. 
Mire háromszáz lépésnyi maradt a díszsátorig, Erszegün mindenkit lehagyott. A másik három tőle két lépésnyivel lemaradva fej - fej mellett együtt vágtatott. 
Mire kétszáz lépésnyi maradt, Gyula lehagyta a többieket. Erszegün és Börü közvetlenül mögötte volt. 
Mire száz lépésnyi maradt, Börü elhagyta Gyulát. Ezgene százados arca teljesen elkomorult. Nem volt kellemes dolog utolsónak maradni. 
Mire ötven lépésnyi maradt, Börü és Gyula azonos sebességgel száguldott. Egy fél lóhosszal mögöttük Deli Erszegün jött, őt egy lóhosszal lemaradva Ezgene százados üldözte. 
A vén Parsz ezredes igen elszomorodott, hogy az egyik fia leghátul maradt, ám ekkor váratlan dolog történt. Húsz lépésnyi maradt a verseny befejeztéig. Azt láthatták, hogy Ezgene százados egy éles füttyöt hallatva felállt a kengyelben. Azután a lova, mintha felágaskodna, tiszta erőből nekiugrott. Amikor Ezgene lova földet ért, az Erszegün és közte lévő táv elfogyott, és a két ló ugyanakkora sebességgel haladt. Amikor a verseny befejeződött, Börü és Gyula elöl azonos sebességgel, Erszegün és Ezgene pedig a hátuk mögött egy fél lóhossznyival lemaradva azonos sebességgel haladt. 
Úgy volt, hogy most majd nyilaznak. Parsz fiai ellen négy bég állt ki az ötükeniek közül. ezek közül az egyik Deli Erszegün volt, aki nem tudta megemészteni, hogy nem nyert a lóversenyen. 
Miután a száz lépésnyiről mozdulatlan célra kilőtt nyilak tévedhetetlenül célba találtak, egy hosszú rúd végére egy labdát kötöztek és a földbe leszúrt rúdon lévő cél felé vágtatva kezdtek lőni. 
A hat lövész eltalálta a célt. 
Most új vizsgát tettek: Egy katona, egy vastag ágat sebesen a földhöz vert, és az íjászok ötven lépésnyiről célozták meg ezt. Amikor az ötven lépésnyiről kilőtt nyilak eltalálták az ágat, hetven lépésnyire növelték a távot, Erszegün nem találta el, és kiesett a versenyből. 
Amikor nyolcvan lépésnyire növelték a távot, négyen azt is eltalálták. Egy ötükeni volt, aki nem találta el. 
Kilencven lépésnyire növelték a távot. Az ötükeniek már nem találtak célba. Parsz két fia maradt a színen. 
Ekkor azt láthatták, hogy feltűnik egy dalia, és a kagán felé indul. A katona féltérdre ereszkedett:
- Hatalmas kagán! Ha megparancsolod, nyilazok egyet ezekkel a bégekkel. - mondta.
A kagán elégedett volt:
- Jól van, Urungu tizedes. - válaszolta. 
Urungu az íját hátrahúzva célzott. Egy éles zúgás hallatszott… A nyíl beleállt az ágba. 
Száz méterre növelték a távot. Milyen szemet, milyen kezet igényelt, hogy ekkora távolságból mozgó faágat eltaláljon valaki!… Ám a három íjász az összes néző elismerő tekintete előtt célba talált. 
Ilteris Kagán Parsz ezredesre nézett:
- A fiaid félelmetes íjászok, Parsz Bég! Vessük-e alá őket még egyéb vizsgának is? - kérdezte.
Parsz szemei előtt felidéződtek Kara Kagán kagáni ünnepségekor rendezett vigasság, és ott Kür Sád és Isbara Alp íjászkodása:
- Te tudod kagán! - mondta. Még lehetne olyat is, hogy ötven - ötven nyíllal egy deszkára felírják azt a szót, hogy «Türk.»… Valaha Kür Sád és Isbara Alp ezzel mérkőzött meg.
A kagán beleegyezett. A három íjásznak, három ugyanolyan méretű deszkára kell majd felírnia a «Türk» szót. Dob ütésre megkezdődött a verseny. A jobb kezek szemmel követhetetlen sebességgel kaptak a tegzekhez, az onnan kihúzott nyilakat az íjak húrjaira tették és a hátrahúzott idegeket eleresztve a deszkának a leggondosabban kiválasztott helyeire csapódtak be. Először a három vitéz mintha szerencsés lett volna, ugyanazokat a nyilakat ugyanazzal a lendülettel lőtték ki. A vége felé az egyikük mintha elhagyta volna a többieket. A nézők meg se mukkantak. Egy hibás lövés elég lett volna ahhoz, hogy a leggyorsabb lövész elveszítse a versenyt.
Parsz ezredes nagy figyelemmel nézte a versenyt. Azon kívül hogy a fiai mozdulatait figyelte, Urungura is rápillantott, újra átélte a Kara kagán idejében történteket. Amikor Urungu az utolsó nyilát is kilőtte és az befúródott a helyére, Ezgene és Gyula még nem lőtték ki az utolsó nyilukat. Egy szempillantásnyi előnnyel Urungu tizedes nyerte a versenyt. 
Amikor a kagán által küldött kumiszt itta, Parsz jobban megnézte az arcát és magában azt gondolta: «Hogy hasonlít Kür Sádra!» Ha nem tudta volna, hogy Kür Sád meghalt, esküdni mert volna rá, hogy Urungu Kür Sád. Ez a nyilazás, ezek a találatok no meg aztán ez a hasonlóság…

CSALKARA

A kardvíváson volt a sor. Parsz fiai ellen Börü százados és Urungu tizedes állt ki. Erszegün is kiállt volna, de amikor eszébe jutott az a csapás, amit Aj Hánim mért rá, és visszakozott. Úgy volt, hogy először a két százados, Ezgene és Börü vívnak majd meg. Mind a ketten sisakban, vértben voltak, pajzzsal a kezükben. A dob harmadik ütésére gyorsan kardot rántva egymásra támadtak. 
Börü keményebben, Ezgene fürgébben harcolt. Először Börü nyomult előre, aztán kénytelen volt megtorpanni. Az első találatot Ezgene érte el. Börü megtántorodott a sisakjára lecsapó kardtól. Vér folyt az orrából. A második találatot Börü érte el, és Ezgene pajzsa kettéhasadva kiesett a kezéből. Ennek ellenére Ezgene előrenyomult, és Börüt nehéz helyzetbe hozta. Börü belátva, hogy a folyamatos hátrálás hibás eljárás, eldobta a pajzsát és így megkönnyebbedve védte ki az ellenfele támadását, aztán támadásba lendült. Most szemmel követhetetlen sebességgel követték egymást a csapások és a védések. Börü lépésről lépésre előrenyomult. Hirtelen egymás közelébe lépve csaptak össze a kardjaik. Pengő hang hallatszott. A Börü arcán nyíló mély vágásból fröcskölni kezdett a vér. Ezgene sisakja darabokra törve leesett a fejéről. A kagán mosolyogva leállíttatta a küzdelmet: 
- Parsz ezredes! A nagyobbik fiadat legyőzték. De azért jól verekszik. Most nézzük a másikat! - mondta.
A két tizedes, Urungu és Gyula megálltak egymással szemközt. Háromszor megszólalt a dob. Ismét előkerültek a kardok, és Gyula a védekező állásban várakozó Urungura támadt. 
Urungu úgy állt mint egy kőszikla, a suhogó kardcsapásokat kivédte, közben egy - egy kardcsapást mért, a nálánál jóval fiatalabb Gyula pedig folyamatosan forgott körülötte. 
A viadal igen soká tartott. Még nem dőlt el, hogy ki lesz a győztes. Állandóan Gyula támadott, Urungu csupán védekezett. 
A harcosok kifáradtak és lihegni kezdtek. A fáradtság sugallta gondolattal mindketten egyszerre dobták el a pajzsaikat és úgy folytatták a vívást. Gyula sántasága ellenére gyors lépésekkel járta körbe az ellenfelét, az arcán lévő csend és nyugalom elnyerte a nézők tetszését. Mind a ketten könnyebben megsebesültek az arcukon. 
Ilteris Kagán megértette, hogy döntetlen. A viadalt leállítva tudatta, hogy a két tizedes egyenlőnek találtatott. 
Most kumiszt ittak, szóltak a dobok és a kürtök. A birkózáson volt a sor. Ezgenével szemben, aki jó birkózó volt, a keletiek közül Bulucs állt ki. Bulucs, annak a kovácsnak volt az unokája, aki Ilteris Kagán serege számára kard kovácsolás közben halt meg. Bulucs egészséges testalkatú, hatalmas termetű vitéz volt. Mostanáig senki sem győzte le. 
A két férfi egy ütésváltás után összeugrott. Az első birokban Ezgene egy félelmetes védése a hátára fektette a hatalmas Bulucsot, ám az rögtön négykézlábra fordulva a ránehezedő Ezgenével együtt felállt és ismét összekapaszkodtak. Nem sokkal később pedig egy kiválóan gyakorlott támadással az ellenfele fejét a karjába szorította. Az ötükeniek azt hitték, hogy Bulucs győzött, ám nem nyerhetett. Ezgene százados egy szemmel követhetetlen mozdulattal kiszabadította a fejét, Bulucsba kaszkodott és egy rettenetes támadással ledöntötte. Amikor Bulucs oldalra fordult, rávetette magát és járomba fogta. 
Bulucs egyik válla a földön volt. Ezgene minden erejét arra fordította, hogy a másikat is leszorítsa, Bulucs pedig emberfeletti erővel küzdött, nehogy a hátára fordítsák. Akkora volt az igyekezete, hogy ropogtak a csontjai, az arca pedig elvörösödött. 
Ez a rettenetes összecsapás annyi ideig tartott, amennyi idő alatt egytől ötvenig el lehet számolni. Amikor az ötükeniek döbbenten látták, hogy Bulucs vesztésre áll, hirtelen váratlan dolog történt: Bulucs a levegőben lévő vállát a földhöz érintve hirtelen átfordult és a földön lévő vállát megemelve ledobta magáról Ezgenét. Mind a ketten felpattantak. Miután egyszer körüljárták egymást, ismét összefogódzkodtak. Bulucs egy igen kemény védéssel leterítette az ellenfelét, ám Ezgene esés közben elkapta a csuklóját. Bulucsot maga felé húzta és hanyatt fekve a két lábával átdobta a feje fölött. Ismét egyszerre keltek föl. 
Bulucs egyre dühösebb lett. Ez a nyugati százados majdhogynem földre szorította a hátát, amely mostanáig nem került a földre. Miután úgy tett, mintha a fejét akarná elkapni, Ezgene irányában elrugaszkodott a földtől. A két lábát elkapva a hátára fordította és a saját súlyával leszorította. A földön rövid, ám igen fárasztó dulakodás kezdődött. Ezgene lassan kimerült. Előbb az egyik, aztán a másik válla is érintette a földet. Bulucs megnyerte a birkózást. 
Ilteris Kagán Parszhoz fordult:
- Parsz Bég! A fiad nem nyerte meg ugyan a birkózást, ám megmutatta, hogy félelmetes birkózó. 
Közben furcsa dolog történt: Az ötükeniek azt láthatták, hogy az a vitéz, aki Parsz ezredes lovásza volt, középre állt és tapsolni kezdett. Parsz féltérdre ereszkedett:
- Hatalmas kagán! A lovászom, Csalkara kiválóan gyakorlott birkózó. Ha parancsot adsz, birkózni fog! 
A kagán beleegyezett. A hírnökök kihirdették, hogy Csalkara kihívást intézett hozzájuk. Egy rövid ideig senki sem jelentkezett, aztán Bulucs kiállt ellene, és elfogadta Csalkara kihívását a birkózásra. 
Bulucs fáradt volt, ám mert mostanáig nem került még földre a háta, magabiztos volt. 
A birkózás igen keményen kezdődött. Mind a ketten egészséges felépítésű, izmos birkózók voltak. Akkora erővel támadtak és védekeztek, amivel fatörzseket téphettek volna ki a földből, bikákat is megfojtottak volna az ölelésükkel. A keletiek megértették, hogy ez a fiatal birkózó igen félelmetes férfi. Bulucs pedig birkózás közben jókedvre derült és elszállt a fáradtsága. 
Parsz ezredes kissé megnyugodott. A fiai kis különbséggel veszítették el a vetélkedéseiket. Szívből kívánta, hogy legalább a lovásza nyerjen a birkózásban, ám a birkózás egyre csak nyúlt, a nézőknek úgy tűnt, mintha soha nem is érne már véget. Most már bedühödtek, a mozdulatok felgyorsultak, eldurvultak. 
Bulucs hirtelen megragadta a hatalmas testű Csalkara derekát, megemelte és földhöz csapta. Olyan hang hallatszott, mint mikor egy fa kidől. Vajon Csalkara kiheveri-e majd ezt az ütést? Ám ő, mintha mi sem történt volna, gyorsan hasra fordult és Bulucsot mint egy takarót lerázva magáról felállt. 
Ismét összeakaszkodtak. Bulucs folyton Csalkarát űzte, az pedig azon igyekezett, hogy ellenállva a sima talajon maradjon. Mert ha nem maradna, vége lenne, mert a kovács dédunokája jókedvre derült, minden erejével, minden gyakorlottságával birkózott. Csalkara ebben a dulakodásban megértette, hogy Burucsot nem fogja tudni megállítani, a derekát tudatosan elkapatta vele, és megragadta a karjait. A két félelmetes ember, most minden erejével egymást igyekezett kimozdítani a helyéből. 
Egyszer kétszer kísérleteztek egymással és összemérték az erejüket. 
Azután Csalkara álló helyben megfordulva felrepítette Bulucsot és vele együtt földre vetette magát. Miután összegabalyodva a földre zuhantak, egymást a hátukkal érintve, az egyiknek a jobb karja a másiknak a bal karjába fűzve gyorsan felálltak. Egy szempillantásnyi idő alatt a másik karjukat is egymásba fűzték. Ez olyan birkózás volt, amilyet még sohasem láttak, amilyenről még sohasem hallottak. Lábon állva, hátaikat egymásnak vetve, egymásba fűzött karokkal igyekeztek egymást a hátukra emelve földhöz csapni. Ez az erőfeszítés a magasabb termetű Csalkarának kedvezett és a föld felé kétrét görnyedve egy erőteljes rázással a karját eleresztve földhöz csapta a levegőbe emelt ellenfelét. 
Most a földön mozgalmas és rendkívül gyakorlott birkózás folyt. Csalkara igyekezett járomba fogni, a másik nem adott rá semmiféle lehetőséget. Bulucs fáradni kezdett. Megértve, hogy gyorsan be kell fejeznie a dolgot, mozgásba lendült. Minden nehézség ellenére felállt. 
Ismét egymásba akaszkodtak. Állva igyekeztek egymás karját elkapni, és dulakodva birkóztak, közben durván rázták egymást, véletlenül egymás arcába csapódott a fejük. Mindkettejüknek vérbeborult a szája és az orra; szinte felismerhetetlenné vált az arcuk. Csalkara egyik szeme ibolyaszínre váltva bezárult. Bulucs szemöldöke kifakadt és vérrel telt meg a szeme. A versenyen bíráskodó százados jelére a dobok gyorsan peregni kezdtek, kezdték feltüzelni a birkózókat. 
A nézők szinte a lélegzetüket is visszafojtották. Jó hallatszottak azok a hangok, amelyek akkor keletkeztek, amikor a birkózók dulakodtak, védekeztek, egymásba akaszkodtak, vagy egymás csuklóját ragadták meg. Mindezeket a hangokat elnyomta a lihegésük. A két hatalmas dalia úgy fujtatott mint a kovács fújtatója. 
A birkózás hosszasan elnyúlt, ők pedig egyre jobban kifáradtak. Attól tartva, hogy a kagán leállítja a birkózást, mindketten azért küzdöttek, hogy gyorsan befejezzék a dolgot, ám ez nem volt kivitelezhető.
Ha Csalkara egy időre földre is terítette Bulucsot, akkor sem tudta legyőzni. Aztán Bulucs egy lökéssel a földre dobta. Ám ő sem jutott semmire. Csalkara az ellenfelének a combjait megragadva ledöntötte. Ám Bulucs, aki rögvest megfordult, a rá vetődő Csalkara fejét elkapva átbukfenceztette maga fölött. 
Sehogyan sem tudták legyőzni egymást. Egy darabig nem lehetett tudni, hogy mi történt, Csalkarának igen fájhatott a szíve, hogy morgolódása, azaz nem is morgolódása, hanem mennydörgése hallatszott. Aztán egy félelmetes dobással Bulucsra vetette magát, a derekánál megragadta és a földhöz csapta. Annak már nem maradt ereje a védekezéshez, a háta a földhöz ért. Vereséget szenvedett.
Ennek ellenére gyorsan talpra ugrott. A kezét a szájához vitte és a markába köpött. Két fogát Csalkara felé nyújtva így szólt:
- Igen keményen birkózol.
Csalkara nem látott jól az ibolyaszínűre vált szemével. Miután odahajolt és Bulucs tenyerébe nézett, elmosolyodott: A kezét a szája elé vive a markába köpött ő is. 
A Bulucs felé nyújtott kezében három véres fog sorakozott… 

A GÖK-TÜRK
KÖVETEK

Parsz Bég ezredes fiai alkalmasnak találtattak és felvételt nyertek Ilteris Kagán seregébe. A vén ezredes pedig a Kagán bujruk bégjei sorába lépett. Mindezek jó dolgok voltak, ám most egy megfejtetlen rejtély járt az eszében. Ki lehet az az Urungu tizedes, aki a nyilazásban Kür Sád ügyességét mutatta és Kür Sádhoz igen hasonló… Megtudta, hogy a köznépből való, ám furcsa lett volna, ha egy férfi aki nyilazásra, kiállásra, arcra Kür Sádra hasonlít, ám mégsem rokona: Parsz Bég életének nyolcvan évnyi tapasztalatával megérezte, hogy valami titok rejlik a dolog mögött. Biztos, hogy egy igen megvénült, igen sokat látott ember beleláthat a dolgok mögé, olyasmiket tud, amiket mások nem.
Parsz Bég a kagán által adományozott új sátrában, a nemezén elnyújtózva mélyen elgondolkodott. Körülbelül negyvenöt évvel ezelőtt a hős Kür Sád a bajtársaival együtt megtámadta a kínai palotát és minden török számára dicsőséget hozva halt meg. Ő maga, a nyugati országban értesült erről a hírről, és amikor azt is megtudta, hogy a vértestvérei is csatlakoztak ehhez a felkeléshez, fájt neki, hogy nem lehetett ott, és ez a fájdalom bánatként maradt meg benne. Vajon mi lett Kür Sád koncsujával? Ez a koncsuj Parsz anyai nagynénje volt. Micsoda értelmes, művelt, ügyes asszony volt!… Rettenthetetlen mint egy férfi, előrelátó, mint egy kagán, egyszóval páratlan asszony volt. Most már biztosan nem él, de vajon hol, és mikor halt meg? 
Parsz hirtelen úgy érezte, hogy a szívében forr a vágy, hogy ezt megtudja. A nagynénjének a képe nem törlődött ki az elméjéből. Arra gondolt, hátha van valaki Ötükenben, aki ismerte és tudja mi lett vele. Ám akárkit is kérdezett, nem kapott választ. Ötüken vénjeihez fordult. Kérdezősködött. Senki sem volt, aki látta volna, vagy hallott volna Kür Sád koncsujáról. 
Amíg a vén ezredes így merengett, egy sátorba lépő hírnök tudatta vele, hogy Ilteris Kagán várja. Parsz nyomban fölkelt. Amikor a kagán sátrához ért, egy sokadalmat látott gyülekezni, a tömegben pedig észrevette Börü századost is. Nem kellett sokat várnia. Egy tárkány őt magát, és Börüt, Ilteris Kagán színe elé vitte.
Féltérdre ereszkedtek. 
A gök-türkök kagánja megszólította Parsz ezredest:
- Parsz Bég! Nagykövetként küldelek téged a dokúz-ogúzok kátunjához, Aj Hánimhoz! 
- Te parancsolsz kagán!
- Tudasd vele, hogy büszke vagyok az ajándékaira, de mert rokonság is fönn áll köztünk, ezért közelebb kellene letelepednie. Mondd meg neki, hogy ne bujkáljon előlünk folyton helyet változtatva, mert a dokúz-ogúzok a saját népem! 
- Te parancsolsz, Kagán!
Ilteris kagán Börü Bég felé fordulva beszélni kezdett:
- Börü Bég százados! Téged második követemként küldelek Aj Hánimhoz.
- Te parancsolsz kagán!
- Te pedig megszámolod a dokúz-ogúzok sátrait és közöld velük, hogy sátorcsúcsonként egy - egy lovat és marhát, valamint két - két birkát kell küldeniük. Értesd meg velük, hogy ha ez az adó nem érkezik meg ősznél előbb, akkor majd sereget küldünk ellenük!
- Te parancsolsz kagán. 
Ilteris Kagán egy ideig gondolkodott. Valamit megbeszélt Tonjukukkal. Aztán hirtelen így szólt a két követhez:
- Megfelelő számú katonát magatok mellé véve, holnap induljatok útnak, és legyetek itt mielőtt elfogy a Hold. A tárkány majd odaadja nektek azt a tíz vég kínai selymet és egy arannyal kivert bicsakot, amit Aj Hánimnak ajándékként visztek majd. 
A két követ féltérdre ereszkedett, aztán elhagyták a sátrat. Napnyugtáig készülődtek a következő napra. 

*
**

Másnap a követek napkelte előtt útnak indultak. Parsz ezredeshez a lovászával, Csalkarával még négy katona csatlakozott. Börü pedig a vértestvérén Urungun és egy lovászán kívül nem vett mást maga mellé. 
Jóval azután, hogy a csapat útnak indult, Deli Erszegün vágtatva utolérte őket, és Parsz Béghez közeledve közölte, hogy azt szeretné, ha Parsz Bégtől parancsot kapna arra, hogy velük menjen. Elérte amit kívánt. Erszegün egymagában jött leghátul. Mintha ő lett volna a harmadik követ, ám a kagántól nem volt erre megbízatása. Nem vitt ajándékot Aj Hánim számára, amolyen furcsa, rendhagyó követ volt. Így hát tizen lettek. Amikor Parsz ezredes megértette, hogy Deli Erszegün nyughatatlan kölyök, rábízta, hogy a csapat oldalán és a hátában fürkéssze a vidéket. Erszegün folyton a lovát hajszolta, aztán hátramaradva a hátuk mögé figyelt, ha senkit sem látott, csatlakozott a többiekhez, és egy darabig velük együtt haladt. 
A csapat előőrsét Parsz két katonája alkotta. A nagykövet idős kora miatt nem haladhatott gyorsan. Azt remélték, hogy ezen az úton a tizedik, tizenkettedik napon a dokúz-ogúzokhoz érnek…
Parsz és Börü sokszor egymás mellett haladtak, de igen keveset beszélgettek.
Urungu volt a csapat leghallgatagabb tagja. Amikor a vértestvére, Börü felajánlotta neki, hogy menjenek együtt, nem utasíthatta vissza, mert nem talált okot a visszautasításra. Akart is menni, meg nem is. Az, ha látja majd Aj Hánimot, lehet, hogy enyhülést hoz majd a szívét perzselő tűzre, de az is lehet, hogy felszítja majd. A bizonytalanság felé tartott, semmire sem gondolt. Érthetetlen fáradtságot érzett. Mi lenne majd? Semmi!… 
Erszegünt pedig őrült fiatalságának nyári viharához hasonlóan mennydörgésszerűen érkező szerelem ragadta el, ám az Aj Hánimtól elszenvedett vereség miatt megtört szívvel ment. Nem is volt tudatában, hogy mit is akar majd tenni. Talán újra megverekszik a kagán leányával? Lehetetlen volt, hogy a követi küldöttség tagjaként ilyet tegyen. 
Talán házassági ajánlatot tesz majd neki? Nevetséges lett volna ez az ajánlat egy olyan nőnek, aki megverekedett vele azért, mert megölte az apját. Akkor pedig mit tesz majd? Ő maga sem tudta. 
Tulajdonképpen nem Ilteris Kagán küldte hozzá. Ráadásul a fogságából szökött meg, ám Aj Hánim most már nem tekinthet rá úgy, mint fogolyra…
Amikor Erszegün idáig ért a gondolkodásban, felsóhajtott. Így Aj Hánimmal szemben megmutathatja büszkeségét. Azzal, hogy gök-türk bégként, tisztelettel fogadott vendégként érkezik, valamelyest csökkenti a szégyenét, amely a korábbi fogságából eredt. 
Ha a gök-türkök sereggel támadnának, ahogy akkor hallotta, amikor fogolyként megütötte a fülét, Erszegün ünnepet ülne, tekintet nélkül bármire, a kagán leányának a díszsátrára támadna, őt mindenképpen elfogná, aztán koncsujként venné magához. Ám most semmi ilyesmi nem volt. Akkor pedig ő hagyni fogja, hagy menjenek a dolgok a rendes útjukon, most megelégszik azzal, hogy láthassa Aj Hánim Holdnál világosabb, Napnál perzselőbb orcáját.

*
**
 
Egyik nap egy vízforrás mellett megpihentek. Igen nagy forróság volt. Parsz és Börü egymás mellett ültek, főtt kölest és kurutot ettek. Parsz a jócskán arrébb egymagában a lovára támaszkodva észak felé tekintő Urungura mutatott:
- Börü százados! Ismered-e Urungu tizedest? - kérdezte.
- Hogyne ismerném? Régi bajtársam és vértestvérem. 
- Urungu apját és anyját is ismered-e?
- Az apját sohasem láttam. Az anyját ismertem és sokáig egy táborban laktam vele, egy négy sátras táborban. 
- Leírnád nekem azt az asszonyt?
Börü szemei elrévedtek:
- Páratlan asszony volt. A táborunk lelke volt. - kezdett a szóba, ám Parsz a szavába vágott:
- Ne ezt, az arcát, a termetét mondd el.
Börü a távolba nézve elgondolkodott, aztán elkezdte leírni. Parsz érdeklődéssel és figyelemmel hallgatta. Hirtelen közbevágott:
- Volt-e a jobb arcán egy szembetűnő anyajegy? - kérdezte.
Börü meglepetten nézett rá:
- Volt. De te honnan tudod? - válaszolta.
Parsz elhallgatott. A nyolcvan évének elővigyázatosságával másra fordította a szót:
- Valaha ismertem Ötükenben egy ilyen asszonyt. 
Aztán nem bírta legyűrni a kíváncsiságát és megkérdezte:
- Emlékszel-e annak az asszonynak a nevére?
Börü így válaszolt:
- Nem! Nem tudtuk a nevét, mindenki csak anyának hívta.
Elhallgattak. A százados nem értette, hogy mi végre történt ez a faggatódzás. Most Urungu anyjára gondolt. Ismét feléledt benne a fájdalom, hogy a távolból, lóhalálában hozott kumisszal nem ért vissza idejében. Azt a napot nem tudta elfeledni. Ha egy picit korábban érkezett volna, megitathatta volna kumisszal. Valahányszor eszébe jutott, bármily különös volt is, mindig összefacsarodott a szíve. Ismét így történt. Parsz megérezte ezt és rákérdezett:
- Talán szomorú dolgokról beszéltünk, azért szomorodott el a szíved, százados?
Börü elmesélte azt a hosszú rohanást és Urungu anyjának a halálát.

*
**

Csak az útnak indulásuk utáni tizenhatodik napon értek a dokúz-ogúzokhoz. Igen nehéz volt megtalálniuk ezt a folyamatosan nyom nélkül helyet változtató tábort. A tábor ismét nőtt, meghaladta a négyszáz sátrat. 
Ilteris Kagán követei elhelyezkedtek a táborban és miután Kadir Baga századossal beszéltek, úgy határoztak, hogy másnap Aj Hánim színe elé állnak. 
Parsz rövid eligazítást tartott a kíséretének. Az utasítás szerint előbb ő maga beszél, azután az öt vég selymet tartó Erszegün Bég és Urungu nyújtja majd át az ajándékokat. Ő utána Börü Bég szól, és nyújtja majd át az aranyveretes bicsakot. Urungu és Erszegün összeborzadtak ettől a nem remélt feladattól, ám nem ellenkezhettek, mert parancsot kaptak. 
Urungu megborongott. Látni fogja az ő ragyogó tekintetét. Hallani fogja a mennyei dallamú hangját. Ám ő azzal az ellenséggel találkozik majd, aki őt nyíllal leterítette, a szerelmével, aki azzal utasította vissza a házassági ajánlatát, hogy ő a köznépből való. Ismét feltámad majd az a vihar, ami a szívében tombolt, fellángol majd az a parázs, amelyről már azt hitte, hogy kihunyt, újra fájni kezd majd a szíve. Nem, nem, Urungu kicsit tévedett. Mindezek nem történnek majd meg. Már meg is kezdődött a meghiúsulásuk… Íme a vértestvére tudtán kívül ártott neki. Parsz ezredes pedig még tovább ment, hogy ártson.
Erszegün még zavarodottabb volt, mert ő mögötte nem állt nehézségekkel és nehéz feladatokkal terhes, helyes döntéseket követelő élet. Igazából azt sem tudta igazán, hogy mit is jelent egy leányt szeretni. Nem tudta, hogy mit tesz majd, mit mond majd, miért is jött. Semmit sem tudott, csupán azt, hogy ez élete első nehézsége, Aj Hánimnak adta a szívét, és ez egyszerre édes is, és keserű is. Egy fájó sebe is volt: Aj Hánim legyőzte őt.
Amikor Parsz kiosztotta a parancsokat, először állt Urunguval szemtől szembe, és figyelmesen megnézte. Kür Sádra hasonlított. A kiállásában, beszédjében a gök-türk bégekre emlékeztető vonás volt. Azután a tizedes ruházatának két darabja ütötte meg a szemét: A süvege, és a bicsakja…
Ez a süveg egy kagán süvegére, a bicsak pedig egy kagán bicsakjára hasonlított. Parsz szemei hirtelen a bicsakra tapadtak, és egy szikra pattant ki az agyából: Igen, ez a bicsak Kür Sád bicsakja volt, és Bumun Kagántól került hozzá. Mint minden régi ötükeni, ő is ismerte ezt a bicsakot, sőt azt is tudta, hogy rajta lévő varázsírás napkeltekor vagy napnyugtakor feltűnik. 
Azon az éjjelen a követi küldöttség első őrségét adó Urungu egyetlen bajtársát sem ébresztette föl, reggelig őrködött, és Aj Hánimra gondolva önkívületbe került.
Parsz és Erszegün álma sem volt nyugodt. Egyre másra felébredtek, más és más okok miatt ugyanannak a kérdésnek a hatása alatt forgolódtak az ágyukban. 
Aj Hánim nagy ünnepség keretében fogadta a követeket. A dokúz-ogúz katonák most igen jól felszereltek és felfegyverzettek voltak. Parsz ezredes végrehajtotta a parancsot, amit Ilteris Kagán rábízott:
- Aj Hánim! A kagán büszke az ajándékokra, amiket küldtél neki. Mivel anyai ágon rokonság van köztünk, ezért megparancsolja, hogy lakj Ötükenhez közelebb. Nem akarja, hogy folyamatosan helyet változtatva rejtőzködj, mert úgy tartja, hogy a dokúz-ogúzok az ő saját népe. 
Aj Hánim rezzenéstelenül hallgatta végig ezeket a szavakat. Parsz a mögötte álló Erszegünre és Urungura mutatott:
- A kagánom tíz vég kínai selymet küldött ajándék gyanánt. 
A két ember, aki a selymet tartotta, az a két gök-türk volt, aki a Holdnál és a Napnál szebb Aj Hánimnak adta a szívét. Néhány lépést közeledve féltérdre ereszkedtek és megvárták, hogy Aj Hánim jelére két dokúz-ogúz katona elvegye a selymeket. 
A kagán leányának ragyogó és éles pillantása egy pillanatra megakadt a két férfin, akik őt szerették. Az egyikük egy gyerek, a másik egy korosodó férfi volt. Miután a szemeivel a szemükbe nézett és kiolvasta a szívüket, egy parancsával mindkettejüket felállíttatta. 
A vén Parsz ezredes semmit sem tudott róla, hogy mi megy végbe hármójukban, ám Isbara Kánnak ez a legokosabb tizedese, akit az élet sok tehertétellel érlelt, ez a nemes gök-türk bég is megérzett pár dolgot. 
Most Börü százados beszélt:
- Aj Hánim! Ilteris Kagán parancsa szerint megszámoltam a dokúz-ogúzok sátrait. Négyszáznyolcvan sátorra valónyian vagytok. A kagánom megparancsolta, hogy sátorcsúcsonként egy - egy lovat és marhát, valamint két - két birkát küldjetek adó gyanánt. Ha ez az adó ősznél korábban nem érkezne meg, a gök-türk sereg ellenetek vonul majd.
A dokúz-ogúz bégek, akik rezzenéstelenül hallgattak, amíg Parsz beszélt, Börü utolsó szavaira egymásra néztek. Kadir Baga százados pedig elvörösödött és villámok csaptak ki a szeméből. 
Börü Bég nem is törődött velük. Folytatta a szavait:
- A kagánom ajándékként ezt az arannyal kivert bicsakot küldi.
Előrelépve féltérdre ereszkedett és miután a bicsak, amit Kadir Baga átvett, Aj Hánim kezébe került, mély csend támadt a díszsátorban. Amíg ez a csend tartott, a gök-türkök és a dokúz-ogúzok jelentőségteljes pillantásokat vetettek egymásra. Ha ez egy kicsit tovább tartott volna, a végén kardot is rántottak volna. Amikor Aj Hánim megszólalt, megelőzte a veszélyt:
- Ilteris Kagánt én is elismerem kagánnak, mint már jó néhányszor tudattam is vele. A rokonságunk is hozzá köt. A dokúz-ogúzok és a gök-türkök egy fának a két ága. Amikor az ég és a föld megzavarodott, háború támadt köztünk. Most nincs kavarodás az égen és a földön. A hatalmas kagán minden parancsa végre lesz hajtva. Ezt a nagykövettel, Parsz Béggel holnap megbeszélem. Most pihenjetek a sátraitokban és tetszésetek szerint sétáljatok a táborunkban… 
A gök-türkök féltérdre ereszkedtek, aztán távoztak a díszsátorból. 

 URUNGU 
BICSAKJA

Parsz estefelé hivatta Urungut és beszélni kezdett. Először a követi feladatokról ejtett szót, aztán lassan megváltozott a beszélgetés témája: Megkérdezte Urungutól, hogy mikor lett tizedes.
Amikor erre terelődött a szó, Parsz mesélni kezdett azokról az időkről, amikor ő először tizedes volt, és miközben az akkori Ötükent emlegette, hirtelen megkérdezte:
- Urungu! Talán ismertem! Ki volt az apád? 
A tizedes arca úgy összezavarodott, mint amikor egy hóvihar végigsöpör. Parsz és ő farkasszemet néztek: 
- Én nem ismertem az apámat, ezredes. - válaszolta.
- A nevét sem tudod? 
- Nem!
Ezt a nemet igen fojtott, igen szaggatott hangon mondta. Parsz úgy nézett Urungura, hogy semmiféle változás nem látszott az arcán. Parsz Urungu tekintetéből és a szavaiból igyekezett jelentést kihámozni, a tizedes arcának összezavarodásával és dacos hangjával nem törődött:
- Az anyádat ismerted, úgy-e? 
- Ő nevelt föl.
- Ő pedig nem mondta volna el neked, hogy ki az apád?
- Elmondta.
- Ki volt?
- Egy harcos, aki meghalt, amikor még kicsi voltam…
Parsz egy pillanatnyi habozás után feltett még egy kérdést:
- Mi volt az anyád neve?
Urungu maga elé nézett. Aztán furcsa zavarodottsággal felemelte a fejét:
- Sohasem jutott eszembe, hogy megkérdezzem, ezredes! - válaszolta.
- Hát az meg hogy lehet?
- Pedig így esett… Senkim sem volt rajta kívül. Nagy nélkülözések közepette nevelt föl. Mindent megtanított nekem. Számomra ő csak anya volt. Miután az anyám volt, a nevének nem volt jelentősége. Ezért aztán eszembe se jutott megkérdezni a nevét. 
Urungu még egyebeket is mondott volna, ám éppen ekkor a szemeit a lenyugvó nap felé fordító Parsz ezredesnek mintha eszébe jutott volna valami:
- Add csak ide azt a bicsakot! - mondta, és elvette a bicsakot, amit Urungu átnyújtott. Az egyik oldalát az éppen lenyugvó nap felé fordította. A nyél tövénél hirtelen egy tamgát vett észre. A bicsak másik oldalára nézett. Itt ismét a nyél tövénél a «Bumun Kagán» nevek voltak felírva. 
Parsz nem tévedett. Az Urungu derekán lévő bicsak Kür Sád bicsakja volt. 

*
**

A dokúz-ogúzok között Kadir Baga százados volt a legbefolyásosabb bég. Az is ő volt, aki szemmel tarttatta a gök-türk követeket. A legszemfülesebb katonák közül háromnak parancsot adott, hogy tartsák szemmel Parszot, Börüt és Urungut. Ő maga is mindegyiküket szemmel tartotta. A Gök-türk hadsereg felvonulásáról szállongó hírek után a követek érkezése gyanakvást keltett benne. Attól tartott, hogy a gök-türkök a követekkel lefoglalják őket, hogy aztán legyűrjék őket. Ezért egy tizedest tíz katonával dél felé, a gök-türkök elleni őrjáratra küldött.
Kadir Baga figyelmét nem kerülte el, hogy Parsz és Urungu estefelé titokban beszélgetett. Az egyik éjszakai őrhöz csatlakozva figyelni kezdte a követek sátrait. Ennek a dolognak akkora jelentőséget tulajdonított, hogy nem is evett, nehogy elnyomja az álom, és megvágta az ujját, aztán sót szorított a sebbe.
Miután mindenki lefeküdt, elaludt és az őrökön kívül senki sem maradt ott, Kadir Baga azt látta, hogy a követek egyik sátrából valaki kijön, és a nagykövetnek, Parsznak a sátrába lép. Nesztelenül arrafelé nyomult és a sátor legárnyékosabb részéhez érve a földre fekve hallgatózni kezdett. 
Eleinte nem hallotta, hogy halk hangon miről beszélnek. Nem sokkal később vagy hozzászokott, vagy a bent lévők kezdtek el hangosabban beszélni, ezért valamivel többet hallott, és megismerte a Parsszal beszélő hangját is: Urungu volt az, akivel félbeszakadt a kard párbaja. Kadir Baga ezért heveredett a sátor szegélyre, mert azt remélte, hogy megtud majd valamit a gök-türkök dokúz-ogúzok elleni titkos szándékairól, ám amit hallott, egészen más volt. A döbbenettől tágra nyíltak a szemei. Éjfélig ottmaradt, és Urungu távozása után ő maga is óvatosan távozott, és a sátrába ment. Rettenetesen kiéhezett, ezért nekiesett az ételnek és szórakozottan sült hús helyett a tegez szíjába harapott. 
Kadir Baga azon az éjjelen gondolatban folyton Urunguval találkozott és reggelig virrasztott. Amikor Aj Hánim sátrába ment, nem volt tudatában annak, hogy a hírnek van-e, vagy nincs értéke számára. Miután féltérdre ereszkedett, és fölkelt:
- Múlt éjjel kihallgattam Parsz ezredes és Urungu egyik beszélgetését. - kezdte. 
Aj Hánim érdeklődve várakozott.
- Tudod-e, hogy Parsz Bég mit mondott Urungunak? Azt mondta: «Urungu, én majd megmondom neked az anyád nevét, amit nem ismertél: Az anyád neve Altin Tarim volt.»
- És mit szólt erre Urungu?
- Azt mondta: «Ezredes, honnan tudod ezt, és miért érdekel téged az anyám neve?» Erre Parsz így válaszolt: «Hogyne érdekelne, amikor az anyád az én anyai nagynéném volt.» Erre a válaszra Urungu hangja élesebb lett: «Hát ezt meg honnan veszed?» kérdezte. Parsz így szólt: «A derekadon lévő bicsakról gondolom, és az apádat is ismerem.» Amikor Urungu szinte kiabálva kérdezte: «No, akkor mondd meg, hogy ki volt?», Parsz Bég olyat válaszolt, hogy nem hittem a füleimnek.
Aj Hánim igen elkomolyodott. Az érdeklődve néző szép szemeiben természet feletti fény és bűbáj-varázs volt. Parancsoló hangon kérdezte:
- Ki volt Urungu apja?
Amint Kadir Baga így válaszolt: 
- Kür Sád volt. - 
Aj Hánim egész arcát édes pír borította el, és kezével a derekán függő bicsakjához kapott:
- Mit beszélsz Kadir Baga? - kiabálta.
A százados szórakozottan válaszolta:
- Tulajdonképpen a nyilazásából, verekedéséből is nyilvánvaló volt. Bégnek hittük őt, pedig mint kiderült, valójában fölötte áll a bégeknek. Honnan tudhattuk volna, hogy tegin? Most már még erősebb a vággyam, hogy befejezzem a félbeszakadt párbajunkat. Azt fogják mondani az emberek, hogy Kadir Baga legyőzte a gök-türkök egyik teginjét. 
Aj Hánim megkérdezte:
- És ha vesztesz?
Kadir Baga kicsit megzavarodott. Ez a lehetőség még fel sem merült benne, ám erre is hamar választ talált:
- Ha veszítek, akkor azt fogják mondani, hogy egy tegin győzött le. 
Aj Hánim elhallgatott. Kadir Baga pedig azon merengett, hogy hogyan fogja majd összemérni a kardját Urunguval. A kagán leánya mélyen gondolkodott. Egy idő múlva így szólt:
- Százados! Értékes hírt hoztál nekem. Ám ez még nem elegendő. Urungu miért titkolja, hogy Kür Sád fia? Ezt is megtudtad talán? 
- Nem, Aj Hánim! Erről is esett néhány szó, de amint én megtudtam hogy Urungu tegin, úgy megdöbbentem rajta, hogy a végét már nem tudtam kihallgatni. A hallottakat sem tudtam megérteni.
- Megtudtál-e valamit, az Urungu övén lévő bicsakról? 
- Megtudtam. Az a bicsak a gök-türkök első kagánjától, Bumin Kagántól maradt varázserejű bicsak. Az egyik oldalára Bumin Kagán tamgája, a másik oldalára a neve van bevésve, ám ez az írás és ez a tamga csak napkeltekor és napnyugtakor látszik. Minél jobban növekszik a gök-türkök hírneve, annál jobban látszik ez az írás. 
- Jól van! Ma, Parsz Béget egy kopjahossznyival napnyugta előtt hozd a díszsátorba, előtte pedig majd megkapod tőlem a szükséges parancsokat!…

*
**

Estefelé Aj Hánim előkészületeket tett, és egy csomó parancsot adott Kadir Bagának. Amikor Parsz Béget a színe elé kérette, a díszsátor kapuja és a függönyei nyitva voltak, bőséges fény áramlott be. Aj Hánim igen röviden beszélt és tudatta, hogy Ilteris Kagán minden parancsának aláveti magát. Egy szép íjat adott Parsznak ajándékként. Amikor Parsz elment, Börü Béget hivatta. Ővele is igen röviden beszélt. Tudatta vele, hogy még az ősz beállta előtt elküldi majd a kívánt adót, csakhogy a juhaik kis száma miatt sátorcsúcsonként két birkát nem adhat, ám őszig azt is megszerzi, és el fogja küldeni. Börü Bégnek egy bicsakot adott ajándékként.
Börü után Deli Erszegünt hivatta. Néhány szívhez szóló szó után egy ezüsttel kivert övet ajándékozott neki. 
Mikor már lenyugvóban volt a Nap, Urungut hivatta a színe elé. Mélyen egymás szemébe néztek. Aj Hánim beszélgetésének semmi oka sem volt sem Börüvel, sem Erszegünnel. Ő csupán azért tett így, hogy Urungut hivathassa, és vele beszélhessen. Azért tett így, nehogy feltűnést keltsen azzal, hogy Urungut ok nélkül hivatja. Az volt a fő oka annak hogy Urungut hivatta, hogy láthassa a bicsakját.
Aj Hánim végigmérte a vele szemben szálfaegyenesen álló tizedest. Az a süveg volt a kezében, amit ő adott neki. Az öltözete már nem volt szegényes. Ilteris Kagán gazdaggá tette a gök-türköket. Urungu arcának más értelmet adtak a sebhelyek amiket kardok vágtak, és a ráncok, amiket az élet vágott. A szívekben olvasó Aj Hánim, ha semmi mást nem tudott volna is, akkor is megértette volna, hogy milyen szenvedéseket kellett elviselnie. Urungu szívét megremegtető hangján beszélni kezdett:
- Urungu tizedes! Akik a harcban ellenfelek voltak, a békében barátok lehetnek. Először ellenséges voltál az embereimmel, aztán az útitársam lettél. Később kitört a háború. Te el akartál fogni. Én meg akartalak ölni. Egyikőnk akaratát sem teljesítette az Isten. Most barátként állunk egymással szemközt. Talán utoljára találkozunk. Ezért hát ajándékot kívánok neked adni, és kérdezni akarok tőled valamit.
Urungu féltérdre ereszkedve így szólt:
- Aj Hánim! Ajándékodat, a süvegedet a fejemen hordom.
A kagán leánya a ragyogva égő bűbájos-varázslatos szemeit a lenyugvó nap felé fordította. Eljött az idő:
- Urungu tizedes! Ideadnád a derekadon lévő bicsakot?
Urungu meghökkenve nézett az arcába. Miután tegnap éjjel Parsz ezredessel beszélt, mindenre gyanakodni kezdett, ám nem szeghette meg Aj Hánim Parancsát. A bicsakot a hüvelyéből kihúzva átnyújtotta. 
A Nap éppen lenyugodott. Az utolsó vörös sugarai bevilágították a kagán leányának az arcát, és őt egy isten égből alászállt, fényből született leányához tette hasonlóvá. 
Amikor Urungu látta, hogy az a kezében lévő bicsakot a Nap felé fordítja, és figyelmesen nézi, megértette, hogy az mindenről tud, és vérvörös lett. 
Aj Hánim a gök-türk tizedesre függesztette a szemeit. Kür Sád fia ellen akart állni a tekintetének, ellenkezett, ám érezte, hogy elfogy az ereje. 
Ez a tekintetekkel vívott harc nem tartott soká. Urungu lehajtotta a fejét, és azzal vége szakadt. Amikor a kagán leánya visszaadta a bicsakot, megkérdezte:
- Kür Sád fia! Miért titkoltad ezt? 
Urungu fejtől lefelé összerázkódott, mint akinek nyíl fúródott a szívébe. Hallgatott. Amaz ismét megkérdezte:
- A kémek rejtőzködnek. Te az egyik legvitézebb, legigazabb daliák egyike vagy. Mondd meg: Miért titkolódzol? 
Aj Hánim hangja most már parancsolt. Urungu szívében mintha forgószél dúlt volna. Örült, hogy az a leány, akit szeretett, megtudta, hogy ő tegin, az járt az eszében, hogy megsérült az anyja óhaja, és megdöbbent, hogy Aj Hánim rájött erre.
A kagán leánya most olyan volt mint egy párduc. Parancsolva könyörgött, könyörögve parancsolt:
- Mondd meg, gök-türkök teginje! Mondd el, Urungu Sád! Miért titkoltad ezt? 
Urungu féltérdre ereszkedve válaszolta:
- Azért titkoltam, hogy teljesítsem az anyám akaratát, Aj Hánim! Szavamat adtam neki. 

VU KÁTUN
KEGYENCE

Kína uralkodónője, Vu úgy döntött, hogy elpusztítja a Kínát félelmetes rajtaütéseivel rettegésben tartó Ilteris Kagánt. Azt remélte, hogy egy ilyen sikerrel megerősíti a helyzetét Kína trónján, amihez csalással és árulással jutott. A törökföldre küldött kémeinek a jelentései reményt keltő tudósításokkal voltak teli: Ilteris Kagán még az előtte fejet hajtó törzsek katonáival együtt is csak húszezer fős sereget tud kiállítani. Vu Kátun elégedett volt, mert ő kétszázezer fős hadsereget állít majd föl, és ezzel a tízszeres erőfölényben lévő sereggel eltakarítja majd a törököket. Ugyanakkor a kegyencét, Hoaj-Ít állítja majd a sereg élére, és biztosítja majd számára a győzelmi dicsőséget. Így két legyet üt majd egy csapásra. 
Hoaj-Í régebben buddhista szerzetesek között élt. Nemhogy kétszázezer fős hadsereget, de még kétszáz lovast sem lett volna képes irányítani. Nem tudott egyebet, csak a palotában fontoskodni, a katonai parancsnokokkal és miniszterekkel az államügyekről vitatkozni. A palotában azt pletykálták, hogy valaha közte és Vu Kátun között volt valami szívügy. Az uralkodónő, aki most már öreg volt, valaha fiatalkorában hírneves szépség volt. Az elkapatott Hoaj-Í pedig a palotában lévő komolyabb emberek szerint senkiházi majomnak számító, semmirekellő kegyenc volt. Ám amikor megkapta a főparancsnokságot, megnőtt a gőgje, arra merészkedett, hogy nyíltan beszéljen a nagy terveiről. 
Néhány napon belül a főváros egész népe tudomást szerzett a törökföld ellen tervezett hadjáratról. Tulajdonképpen már az is szemet szúrt, hogy ismét sereget toboroztak, élelmet halmoztak föl, más városokból ezrével érkeztek katonák a fővárosba. 
Hoaj-Í, a tizedik napon azután, hogy átvette a főparancsnokságot, látva, hogy jól haladnak a dolgok, vidáman hazatért az udvarházába. Úgy volt, hogy azon az éjszakán estélyt ad majd az előttük álló győzelem örömére. A kertben esznek - isznak majd, ahol egy nagy medence volt… Négy szárnysegéd ide - oda ugrált, hogy teljesítsék a kapott parancsokat. 
Jin-Sao, aki a szárnysegédek közül a legalacsonyabb rangú volt, mindenkinél többet dolgozott, ám a szolgák számára néha igen furcsának és érhetetlennek tűntek a rendelkezései. Ám ennek ellenére minden parancsát azonnal végrehajtották, nehogy durcásnak lássák az arcát, dorgálásait hallgassák, sőt verést is kapjanak. A szárnysegéd különösen a legerősebb borokat készíttette elő nagy mennyiségben, aztán pedig hirtelen eltűnt. 
Ötvenen jöttek el az estélyre. A színes lampionokkal feldíszített kertben a zenészek játéka közben kezdtek enni. A vendégek, akik között miniszterek és katonai parancsnokok is voltak, ették az ételeket, amelyeket a szolgák bőségesen hordtak. Az erős bortól jókedvre derültek, a jó gyümölcsökkel hűsítették a lelküket. 
Miután a legalacsonyabb rangú szárnysegéd, Jin-Sao ismét megjelent, a többi szárnysegéd is nekilátott az evéshez és az iváshoz. Az estélynek a szervezési és kivitelezési feladatait ráhagyták. 
Jin-Sao egyáltalán nem ivott, körbe - körbe szaladgált, a vendégeket és Hoaj-Ít egyetlen szempillantásra sem veszítette szem elől. 
Éjfél felé a fejek már alaposan ködössé váltak. A főparancsnok magához ragadta a beszélgetés fonalát, mindenféléről fecsegett. Elmagyarázta, hogy melyik úton nyomul majd törökföld felé, már most megmámorosodott az előtte álló győzelem örömétől. 
Egy idő múlva hivatta az egyik szárnysegédjét, és titokban mondott neki valamit. Jin-Sao figyelmét nem kerülte el, hogy az a szárnysegéd akivel ez a titkos beszélgetés történt, azonnal eltűnt onnan. Az estély helyszínétől eltávolodva magához hívta az odébb munkátlanul álldogáló egyik szolgát. Miután titokban mondott neki valamit, gyorsan visszatért az estélyre. A szolga, aki parancsot kapott tőle, titokban követte a másik szárnysegédet, közben a környéket is figyelmesen fürkészte. 
Jin-Sao minden mozdulatán látszott, hogy valamire vár, lesi az alkalmat valamire, ám nem volt izgatott. Parancsot adott a szolgáknak, hogy csak igen kevés italt igyanak, azok pedig a tőle való félelmükben nem merték megszegni a parancsát. A szárnysegéd mintha megsajnálta volna a szolgákat, amikor engedélyezte, hogy még egy korsóval igyanak, durcás arca kissé elmosolyodott, a szolgák örvendeztek. Mielőtt megitták volna az italt, Jin-Sao mindegyiküket elküldte, hogy ételt és italt vitessen minden vendégnek. Kihasználva, hogy üresen maradt a szolgák szobája, némelyikük korsójába hintet egy keveset egy fehér porból, és elkezdte kiosztani a bort. A szolgák, akik egyesével - kettesével visszatértek a szobába és látták, hogy a szárnysegéd Jin-Sao borral töltötte meg a korsójukat, zavarodottan csodálkoztak. Sehogyan sem értették, hogy ez a kemény és undok ember hogyan ereszkedhetett le közéjük. 
Azok közül a szolgák közül, akik kiitták a korsójukat, amit a szárnysegéd töltött meg, néhányan egy idő múlva elviselhetetlen álmosság hatására egymás után lekuporodva elszunnyadtak egy félreeső sarokban. Azok a szolgák voltak ezek, akik kaptak a fehér porból. 
Jin-Sao ilyenképpen lecsökkentve az ott sürgölődő szolgák számát, maga állt a főparancsnokot és a vendégeit traktálók helyére, és így lehetőséget kapott arra, hogy bort tölthessen a korsóikba. 
Valamivel éjfél után a másik két szárnysegéd, Hoaj-Í és a vendégei közé tartozó tisztek közül némelyek ugyanígy elszunnyadtak. Akkor a szárnysegéd tettetett izgalommal odahívott egy - két szolgát, a főparancsnokot a hálószobájához vitette, és ott azzal az ürüggyel, hogy az ágyába fektetteti, mindent összekuszált. A derekán lévő övéről levette a pecsétjét és nagy hidegvérrel elhagyta a szobát. Biztos lépésekkel a főparancsnok tanácstermébe ment. Miután az izgalom nélkül meggyújtott gyertya fényénél kínaiul valamiket írt egy papírra, a főparancsnok pecsétjét a viaszba nyomva lepecsételte. Aztán ismét zajtalanul a hálószobába ment és a pecsétet visszatette az övre. A kertbe lemenve folytatta a talpon maradt vendégek traktálását. 
Amikor reggel lett, hazaküldte a talpon maradt meghívottakat; a hozzájuk futó szolgákkal lóra ültette őket.
Élénk volt, mert az udvarházban lévők közül ő volt az egyetlen, aki nem ivott egy kortyot sem. Amikor a fáradtságtól és az italtól mindenki álomba merült, Jin-Sao a lovára pattanva keresztülvágtatott a főváros utcáin. Az egyik külvárosban egy kis ház kapuja előtt állt meg. A kínaiak között sohasem látható fürge mozdulattal leugrott a lováról. A ház kapuját három alkalommal háromszor verte meg. A kinyíló kapu előtt egy középkorú, szegényes öltözetű török jelent meg. Törökül szólította meg a kínai főparancsnok szárnysegédjét:
- Téged vártalak, Karabuka.
Jin-Sao aki kínai főparancsnok udvarházában a negyedik szárnysegéd volt, valójában nem volt más, mint egy Karabuka nevű török kém, amit Bilge Tonjukuk rendelt oda. A ki tudja mióta gyűjtött adatok a ma éjjel megszerzettekkel együtt kiteljesedtek. A legapróbb részletekig megtudta, hogy a kétszázezer fős kínai sereg melyik irányból, mely utakon és mely parancsnokok irányítása alatt fog törökföld ellen támadni. A bajtársa, aki ezt a tudást hírül viszi majd Bilge Tonjukuknak, egy álöltözetben lévő százados volt, aki abban a házban lakott, ahová Karabuka eljött. Karabuka a kínai főparancsnok pecsétjével lepecsételt parancsot is megmutatta neki, és megkérdezte, hogy mit gondol róla? Hogy a kétszázezer fős hadsereg nehogy összegyűlhessen a kívánt időre, a hadsereg legnagyobb hadtestének parancsnokságát ellátó kínai tábornoknak hamis parancsot írt, és ebben a gyülekezés időpontját tizenöt nappal későbbre tette. 
Karabuka megértette a bajtársával, hogy ennél többet nem tehet, ha többet tenne, akkor gyanakodni kezdenének rá. A bajtársa helyesnek tartotta a viselkedését és miután közölte vele a Bilge Tonjukuktól érkezett új parancsot, Karabuka villámsebesen visszatért az udvarházba. 
A másik pedig ezalatt egy igen gyorsan futó, de szerencsétlen kinézetű török lóra ült, és egy íjat és egy tegezt akasztva a derekára vágtatva száguldott Ötüken felé. 
Amikor Karabuka visszatért az udvarházba, ismét felvette a hamis gőgjét, és ismét a szárnysegéd, Jin-Sao lett. Az udvarházban gyors léptekkel haladva látta, hogy valaki távolról titkos jelet ad neki. Az a szolga volt az, akit az estély alatt a főparancsnok titkos parancsára ismeretlen helyre távozó másik szárnysegéd után szalajtott. Valójában ő is az egyik tökök kém volt, akit Bilge Tonjukuk küldött. Mindketten titokban az udvarház egyik sarkába húzódtak és beszélgettek. Karabuka megkérdezte:
- Mit végeztél?
Amaz törökül válaszolt:
- A legelhagyatottabb helyen furkósbottal fejbe csaptam és meggebesztettem. Azután elvettem a ruháit és egy kútba dobtam. Semmiféle írás nem került elő a holmija közül. 
Karabuka elővette a főparancsnok hamis levelét:
- Azonnal vedd föl a szárnysegéd ruháit és vidd el ezt a parancsot a leírt helyre, így a ránk támadó kétszázezer emberből hatvanezer tizenöt napot késik majd. - mondta.
A parancsra rápillantó kém sejtelmesen elmosolyodott. 
- Jól van! - mondta, és távozott.
Miután mindezeket a dolgokat elvégezte, Jin-Sao a tarsolyában lévő fehér porból tett valamennyit egy korsóba, bort öntött rá, és miután egy hajtásra megitta, az egyik szobában szundító többi szárnysegéd mellé heveredve rövid időn belül igen mély álomba merült. 

A KÍNAI 
FŐPARANCSNOK

A kínai hadsereg főparancsnoka, Hoaj-Í tajtékzott a dühtől. A sátorban fel - alá járkálva beszélt, a három szárnysegédje feszes vigyázban állt előtte. Noha már három napja felállították a főparancsnokságot, még nem gyűlt össze a sereg, noha a kiadott parancsok szerint minden hadtestnek egy nappal őelőtte itt kellett volna lennie. A kétszázezer fős seregnek a fele sem gyűlt még össze. Egy harmincezer fős hadtestnek a parancsnoka mindenféle okokra hivatkozva tudatta, hogy néhány napot késik majd, de a legnagyobb, hatvanezer fős hadtest parancsnokától semmiféle hír sem érkezett. Ezt a hadtestparancsnokot ki kell majd végezni. 
Hoaj-Í nem emiatt szorongott. Füstbe ment a lehetőség, hogy rajtaüthessen a gök-türkökön. Akárhogyan is, de egy - két napon belül tudomást szereznek majd róla, hogy egy ekkora hadsereg gyülekezik a Kínai Nagy Falon kívül, és megfelelő ellenlépéseket tesznek majd. Akkor kiesik majd Vu Kátun kegyéből. A kátun, aki nagy kegyet gyakorolt azzal, hogy rábízta a főparancsnokságot, amikor oly sok hírneves tábornok állt sorban, a sikertelenség után már nem fogja majd pártját. 
Ezen kívül meg volt döbbenve, hogy a legbizalmasabb szárnysegédje eltűnt. Ez furcsa érzéseket keltett benne. Még sohasem emlékezett arra, hogy emberben így csalódjon. Az volt a legrosszabb az egészben, hogy nem tudta eldönteni, hogy mit is tegyen. Ilyen zavaros gondolatok közepette volt, amikor a három szárnysegédjét segítséget remélve megkérdezte:
- Ti mit mondtok? Mit kellene tennem?
A második és a harmadik szárnysegéd egyetlen szót sem szólt, csak maguk elé néztek. A negyedik szárnysegéd Jin-Sao tisztelettel meghajolva így szólt:
- Egy rémisztő lehetőség jutott az eszembe, urunk; ám vonakodnék elmondani.
A főparancsnok ezektől a szavaktól meglehetősen összeborzadt. Mintha eloszlathatná a félelmét azzal hogy kiabál, rémképektől gyötörve ordította:
- Ne félj!… Ne habozz!… Mondd!…
A negyedik szárnysegéd egy lépést előre lépett:
- Urunk! Valószínűleg egy nagy árulással van dolgunk…
A főparancsnok a sátorban fel - alá járkálva egy csattanással megállt, és összerezzenve kiabálta:
- Mi?… Mit beszélsz?… Miféle árulás?
A szárnysegéd lehalkította a hangját:
- Ne haragudj rám urunk! Csak a parancsodra vettem magamnak a bátorságot, hogy szólni merjek. 
- Igen, én parancsoltam, mondd hát… Mire vársz? Mondd csak!…
- Urunk! Engem gyanakvással tölt el, hogy eltűnt a főszárnysegéd és nincs hír egy hatvanezer fős hadtestünkről. 
- Mit akarsz mondani? Talán a főszárnysegédre gyanakszol? 
- Igen, urunk.
A másik két szárnysegéd olyan mozdulatot tett, ami nyilvánvalóvá tette, hogy nem tetszik nekik ez az elgondolás, ám amikor a főparancsnok így szólt: «Tulajdonképpen én is őrá gyanakodtam.», csodálkozva megálltak és összenéztek.
Hoaj-Í határozatlan jellem volt. Igen alkalmas volt arra, hogy befolyásolni lehessen. Jin-Sao tudott erről, és ezért ki akarta használni a lehetőséget.
- Amint megérkezik a holnapra vagy holnaputánra várt harmincezer fős hadtestünk, százhúszezer fős lesz a seregünk, noha úgy volt, hogy kétszázezer fős lesz. Egy hatvanezer és egy húszezer fős hadtestünkről nincs hír. Ezen a nyolcvanezer főn kívül a főszárnysegédről sincs hír. Talán azokhoz ment, hogy késleltesse őket.
A főparancsnok ordított:
- Hát azt meg hogy merészelné?
- Ha valaki Ilteris Kagán kémje, akkor semmitől sem riad vissza!
Hoaj-Í erre a válaszra elképedt. A kezét a homlokára szorítva döntésképtelenségében fel - alá járkált aztán ismét megkérdezte:
- Nos, akkor mit tegyünk? 
Jin-Sao közbevágott:
- Urunk! Ha megparancsolod, ismét üzenhetnénk a hadtestparancsnokoknak. 
- Igen, azonnal tegyük meg!
A második szárnysegéd ellentmondott: 
- De urunk, már három napja veszteglünk. Ha a korábban elküldött parancs nem érkezett volna meg hozzájuk, legalább húsz nap kell ahhoz, hogy felkészüljenek és ideérjenek. Akkor pedig lekésünk arról, hogy Ötüken felé vonulhassunk. 
- Miért késnénk le? 
- A törökök megneszelik a dolgot. Ugyanakkor beköszönt a következő évszak, és a seregünk sok embert veszít majd a hidegtől és a hótól. 
- Akkor hát mit tegyünk? 
Erre a kérdésre a határozatlanság elnyúló csöndje válaszolt, amikor odakintről lódobogás és zaj hallatszott. Aztán belépett az őr, és miután köszöntötte a főparancsnokot, jelentette, hogy egy parancsnok odakint várja, hogy a főparancsnokkal beszélhessen. 
Ez a parancsnok a holnapra, vagy holnaputánra várt harmincezer fős hadtest parancsnoka volt. Miután tisztelettel köszöntötte Hoaj-Ít, a parancsát várta. 
A főparancsnok annyira meg volt lepődve, hogy nem tudta eldönteni, hogy e miatt a látogatás miatt örvendeznie, vagy bosszankodnia kell-e, még mindig fel - alá járkált a sátorban. Végül összeszedte magát és megkérdezte:
- Hol van a sereged?
- Estére ideér a seregem, urunk. 
Azért jöttem ide, hogy elmagyarázzam a késlekedésünk okát.
- Igen! No akkor lássuk csak: Miért késlekedtetek? 
- Urunk! Amikor a parancsodnak megfelelően a hadtestemmel együtt útnak indultam, a törökök rajtaütése miatt kénytelen voltam visszavonulni, aztán pedig…
A főparancsnok a szavába vágott:
- Mi? Hogy török rajtaütés ért volna? 
- Igen, urunk.
- Hát az meg hogy lehet? A törökök ennyire nyugatra is tudnak hadsereget küldeni? 
- Küldenek urunk. Az első rajtaütés után pedig a törökök folyamatosan zaklatták a menetoszlopunkat. 
Hoaj-Ít szinte hatalmába kerítette a rettegés. a szárnysegédnek, Jin-Saonak Vajon honnan szereztek híreket a töökök, hogy elállhassák a Kína nyugati felén gyülekező hadsereg útját? Izgatottan kérdezte:
- Nagy-e a veszteséged?
- A katonáim tizedét elvesztettem. 
- Az jelentéktelen.
- Igen urunk, jelentéktelen, az igazán jelentős dolog az, hogy…
A főparancsnok rossz érzéssel telve a szavába vágott:
- Hát minek van jelentősége? Mi az a jelentős dolog?
- Igen urunk, éppen azt akartam elmondani: A török lovasok Bilge Tonjukuk egy levelét lőtték át nyíllal.
- Miféle Bilge Tonjukuk levele ez? Kinek szól? 
- Neked, urunk.
- Add ide, add már ide gyorsan, hagy lássuk! Hát ez lehetetlen. Mit ír? 
A hadtestparancsnok egy selyemszövetet vett elő a kebléből. Erre festékkel egy kínai nyelvű levél volt írva. Hoaj-Í izgatottan olvasta:

«Én, Bilge Tonjukuk azt mondom a kínai főparancsnoknak, Hoaj-Ínek, hogy te nem vagy jó parancsnok, mert a seregedet képtelen vagy egyetlen napon, egyetlen helyre összegyűjteni. A hatvanezer fős hadtested tizenöt nap késéssel érkezik majd oda. Ez azt jelenti, hogy most vereséget szenvedsz.»

Hoaj-Í dühösen a vele szemben állóra nézett:
- Hát ez a bugris meg honnan ismeri a belső gondjainkat? - kiabálta.
A negyedik szárnysegéd tisztelettel meghajolt:
- Bebizonyosodott, hogy igaz, amiről az imént beszéltem, urunk. Kémeivel mindent megtud. - mondta.
A főparancsnok döntésképtelenül vergődött. Jin-Sao hirtelen a kegyeibe került. A fiatal szárnysegéd sejtései beigazolódtak. A második és a harmadik szárnysegéd felé fordulva azt kiabálta:
- Ti csak alszotok! 
Aztán a negyedik szárnysegédre nézett és észre sem véve a másik kettő féltékenységtől elsápadt arcát, kijelentette:
- Ezennel megteszlek a főszárnysegédemmé!
Az új főszárnysegéd tiszteletteljesen meghajolt:
- Igyekezni fogok, hogy méltó legyek a jóságodra, urunk. - válaszolta.

A KÍNAIAK KÉMJE

Vu Kátun nagyon elszomorodott, amikor valamiféle érthetetlen okokból meghiúsult a támadás, amelyet Hoaj-Í főparancsnok kétszázezer fős sereggel hajtott volna végre a gök-türkök ellen. Sőt szinte belebetegedett Bilge Tonjukuk gúnyolódásába. Hogy új háborúba kezdjen a gök-türkök ellen, és azt sikerrel be is fejezhesse, szövetségeseket kezdett keresni. Elsőként a dokúz-ogúzok ötlöttek az eszébe. A dokúz-ogúzok bármennyire vereséget szenvedtek is a gök-türköktől, és bármennyire behódoltak is, lelkük mélyén kétségtelenül gyűlöletet éreztek irántuk. Vu Kátun úgy tervezte, hogy előbb fellázítja őket, aztán miközben a gök-türkök velük foglalkoznak, dél felől támad majd. Ha sikerül a dolog, akkor Hoaj-Í becsülete ismét emelkedik majd. 
Miután Kína Kátunja Hoaj-Ível hosszasan tárgyalt ezekről a terveiről, megkérdezte, hogy van-e valamilyen ötlete, hogy kit küldjenek a dokúz-ogúzokhoz. A főparancsnok pedig gondolkodás nélkül a főszárnysegédjét, Jin-Saot ajánlotta. 
Vu Kátun úgy hitte, hogy nagy dolgot visz majd végbe. Miután a parancsaival együtt egy teli erszény pénzt adott a főszárnysegédnek, útnak indította. 
Miután Jin-Sao átkelt a Kínai Nagy Falon, Karabuka lett belőle. Nem úgy viselkedett, mint egy Kínából törökföld felé tartó kínai kém, hanem mint egy török. Így haladt a végtelen pusztán, a lova hátán aludt, vadászott és kebabot készített magának, hébe - hóba a lovát futtatva mulattatta a szívét. 
Ilyenképpen ért egy éjjel Ötükenbe. Szándékosan választotta az éjszakát. Előbb anélkül akart Bilge Tonjukukkal beszélni, hogy bárki észrevenné, azután pedig útra akart kelni a dokúz-ogúzok felé. Karabuka mindenről beszámolt Bilge Tonjukuknak amiről csak tudomást szerzett, és elmondta neki a megbízatását.
Tonjukuk új parancsokkal látta el. Mindezek a dolgok az éj egy meglehetősen rövid időszaka alatt történtek, aztán Karabuka, észak felé lovagolt mint egy kínai, aki még sohasem látta Ötükent. 

*
**

Karabuka így haladt, és miközben hálát adott az Istennek, hogy távol lehet Kína szűk falaitól, ostoba szokásaitól, egy nap váratlan pillanatban szerencsétlenség történt: A lovával együtt egy patakon átkelve a ló a mocsárba süppedt. Egy - két kapálódzás után a mélybe süppedve megfulladt. Karabuka alig tudott kimenekülni és a túlpartra vergődni. Az volt a legrosszabb a dologban, hogy a lóval együtt minden élelme, pénze és a kardja is a mocsárban veszett. Ló nélkül, élelem nélkül, pénz nélkül az íjával és a tegzével maradt egy szál magában a puszta közepén. Ha legalább lova lett volna, három, vagy négy napon belül a dokúz-ogúzokhoz ért volna. Ló nélkül maradva azonban nem tudta, mitévő legyen. 
Karabuka így gondolkodott: Ötüken van messzebb. Még így is alkalmasabb észak felé, a dokúz-ogúzok felé indulnia. Ő pedig Istenben bizakodva így is tett. Észak felé kezdett menetelni. 
Az első nap egy - két madarat lőtt és megsütötte őket. Csak a hideg vizű forrásból itta kortyolva a vizet. A harmadik napon egy nyulat lőtt és egy étkezés alkalmával felfalta. A negyedik és ötödik napon se nem lőtt semmit, se nem talált vizet. Egy szarvast nyíllal megsebesített, de a szarvas elmenekült. A hetedik napon annyira remegett a keze, hogy egészen közelről nem talált el egy nyulat. Egy ligetbe ért. A fák tövénél lefeküdt. Ájult állapotban álom és ébrenlét között hánykolódott. 
Lement a Nap. Mintha hangot hallott volna. A fülét a földre szorítva hallgatódzott: Lovasok közeledtek. 
Mivel Karabuka nem tudta, hogy kik érkeznek, és mert gyanakvást keltő állapotban volt, az utolsó erejét összeszedve a liget egy félreeső zugába húzódva felkapaszkodott a legsűrűbb ágak közé. A levelek közt elrejtőzve várakozott. 
Jóval később tíz lovas érkezett és pihent meg a ligetben. Amikor sült húst kezdtek enni, az igencsak felkeltette az étvágyát. A fülét hegyező kém a beszélgetésükből hamarosan rájött, hogy ezek gök-türkök. Valójában ez a tíz fő nem volt más mint az Aj Hánimtól visszatérőben lévő, Parsz ezredes parancsnoksága alatt álló követek küldöttsége. Amint beesteledett, az őrségben állón kívül mind a földre heveredtek, és a nemeztakaróikba burkolódzva elaludtak. 
Karabuka a fáról leste az alkalmat. Amikor az őr a tőle legtávolabbi helyen járt, igyekezett nesztelenül lecsússzanni a fáról. Egy sötét árnyékban a földre hasalva megállt, aztán kúszva előrenyomult. Ismét megállt és hosszasan várakozott. Harminc - negyven méterrel előtte állt az egyik utas lova. Gyorsan körülnézett. Az őr ötven lépésnyire volt. Nyugodtan felállt. Meglehetős természetes járással, egy kis zajt csapva a lóhoz közelített. Az őr hirtelen feléje fordulva megszólította:
- Ki az? 
Karabuka a ló mellé ért. Egy ugrással felugrott rá, és így válaszolt:
- Csak sétálok egy kicsit. 
Aztán a lovat ügetésre fogva dél felé ellovagolt. Az őr egyáltalán nem gyanakodott semmire, mert ékes gök-türk nyelvű választ kapott, és dél felé, Ötüken felé indult el. Közben ezt azok is csak Erszegün egyik bolondságának vélték, akik még nem aludtak el. Karabuka pedig miután lovagolt egy keveset, az élelmes tarisznyáért nyúlt, a lovát pedig nyugat felé fordította. Éjféltájt ismét észak felé fordulva a dokúz-ogúzok felé indult. 

*
**

Mire a dokúz-ogúzokhoz ért, kifogyott a tarisznyából az élelem, ő pedig kimerült a fáradtságtól, mert amint a gök-türkök rájöttek, hogy elkötötte a lovat, a nyomába eredtek, azután hosszú, fárasztó és izgalmas kergetődzés következett. Karabuka a kergetődzés során irányt változtatott hogy összezavarja őket, emiatt meghosszabbodott az útja. Az utolsó két napját éhen töltötte. 
Amint a dokúz-ogúzok közé ért, első dolga volt, hogy ennivalót kért. Úgy mutatkozott be, mint egy kitájoktól megszökött kínai fogoly, és engedélyt kért rá, hogy köztük maradhasson. A dokúz-ogúzok ezt jelentették Aj Hánimnak. A kagán leánya a díszsátrába hivatta és vallatóra fogta. Gyanakodni kezdett, amikor az féltérdre ereszkedve köszöntötte, mert ez török szokás volt. Ezen kívül ez az ember, aki Jin-Saonak nevezte magát, ékes gök-türk nyelven beszélt, ráadásul inkább hasonlított törökre mint kínaira. 
Aj Hánim díszsátrában a bégek közül egyedül Kadir Baga százados tartózkodott. Kuni Szengün és Tunga Szem meghaltak, rajta kívül nem maradt más bég a dokúz-ogúzok országában. 
Jin-Sao egy idő múlva közölte Aj Hánimmal, hogy igen fontos és titkos dolgot fog mondani. Ő pedig erre azt válaszolta, hogy ha elmondja, akkor Kadir Baga jelenlétében kell elmondania. Ekkor Jin-Sao egy kis bőrerszényt vett elő a kebléből. Az alaposan bevarrt erszényt a fogával feltépve egy rézlemez került elő belőle. Ezt Aj Hánim felé nyújtva így szólt:
- Követként jöttem Kína kátunjától, Vu Kátuntól. 
A lemezbe Vu Kátun pecsétje volt bevésve, alá pedig a következő szavak voltak vésve: «Jin-Sao a követünk.» 
Aj Hánim a szívekbe látó éles tekintetű fényes szemeit Jin-Saora szögezte. Csengő hangján megkérdezte:
- Mit kíván tőlem Kína kátunja? 
A követ így válaszolt:
- Együttműködést, hogy eltakarítsuk a gök-türköket. 
Aj Hánim hallgatott. A követ folytatta:
- Kína kátunja egy kétszázezer fős sereget készített föl. Miután a gök-türköket eltakarítjuk, a dokúz-ogúzok telepednek majd Ötükenbe és Kína kátunja minden évben kölest és szövetet küld majd nektek. 
- Ha a kínai hadseregnek megvan az ereje hozzá, hogy elpusztítsa a gök-türköket, akkor mi szükségét érzi a mi néhány katonánk segítségének? 
A kínai követ erre a kérdésre meghökkent, ám nem késlekedett választ találni:
- Amilyen kevesen vannak a dokúz-ogúz harcosok, vitézség szempontjából olyan nagy a becsük. Amikor a gök-türkökhöz hasonlóan nehéz ellenféllel háborúzunk, nem nélkülözhetünk egy ilyen vitéz sereget. 
- Szépen mondtad, követ! Ám a követek nem lopva jönnek. Te miért jöttél lopva? 
- A megbízatásom titkos volta miatt még a dokúz-ogúzok sem tudhatnak róla. Azért jöttem titokban, mert Vu Kátuntól így parancsolta. 
Aj Hánim a gondolataiba merült. Miközben a követre nézett, mindenféle lehetőségek futottak át az eszén. Karabuka pedig kényelmetlennek érezte magát a kagán leányának a tekintete alatt, közben nem tudta visszafogni magát, hogy rá ne csodálkozzon a szépségére. 
Végül Aj Hánim Parancsot adott Kadir Bagának, azt mondta, hogy bármelyik dokúz-ogúz sátorban lássák vendégül. Aztán így bocsátotta el a díszsátrából:
- Ismét hivatlak majd. 
Azután így szólt Kadir Bagához, aki miután teljesítette a parancsát, ismét a színe elé állt:
- Százados! Tartsd szemmel ezt a követet! Lehet, hogy a gök-türkök kémje. 
Kadir Baga elképedt. 

KARABUKA

Karabuka kénytelen volt még óvatosabban viselkedni, mert rájött, hogy Aj Hánim gyanakszik rá. Most két feladata volt: Az, hogy Aj Hánimot rábeszélje a Kínával való szövetségre, és a válaszát pedig jelentse Bilge Tonjukuknak. Vajon rájött-e Aj Hánim, hogy a második volt az igazi feladata? 
Karabuka néhány napig tétlenkedett hogy eloszlassa a reá vetült gyanút. Senkivel sem beszélgetett, nem őgyelgett sokat, ám mert okos és értelmes volt, igyekezett mindent felfogni, ami a dokúz-ogúzok között történt, igyekezett megtudni az erejüket. Ők ötszáz sátorra valónyian már népet alkottak. A férfiak izmosak voltak és bátrak. Úgy hatszáz harcost tudtak kiállítani. Aj Hánimot nagyon szerették, ő pedig minden tőle telhetőt megtett azért, hogy felemelje a népet. Nem kevés vagyonuk, juhuk és a kecskéjük volt. A legnagyobb hiányuk a köztük lévő századosok és tizedesek alacsony számából volt. Aj Hánim néhány nappal Karabuka érkezése után Kadir Bagát ezredessé léptette elő. Sehogyan sem értette, hogy hogyan gondolkodnak a gök-türkökről és Ilteris Kagánról. Ha közéjük furakodott volna, beszélt volna velük, ezt is megtudta volna, ám senkivel sem beszélt, nehogy gyanút fogjanak. 
Kadir Baga ezredes gyakran feléje nézett és mondott valamit az időjárásról és a vizek folyásáról. Karabuka minden alkalommal azt kérdezte, hogy mikor ad majd választ Aj Hánim. Türelmetlenkedett. 
Amikor egy nap ismét így beszélgettek, Karabuka hirtelen egy váratlan kérdést tett föl:
Jin-Sao! Mi történt annak a Kür Sádnak a fiával, aki rajtaütött a kínai palotán? 
Karabuka megdöbbent. Hát ez a kérdés meg hogyan merült föl? Talán valamilyen különös szándékkal tették föl. Eddig azt sem tudta, hogy Kür Sádnak volt-e, fia vagy sem, ám mint kínai követ nem mutathatott tudatlanságot egy neki feltett ennyire fontos kérdésben. Azonnal válaszolt:
- Kür Sád családját kiirtottuk. Nem maradt se fia, se senkije. 
Kadir Baga ezt Aj Hánim parancsára kérdezte meg, és Jin-Sao válaszát rögtön hírül vitte a kagán leányának. Karabuka pedig más oldalról kezdett gyanakodni. Miért emlegették föl ok nélkül a negyven - ötven évvel ezelőtti összecsapás emlékét? 
Hirtelen eszébe jutott, hogy az első napokban, amikor Ilteris Kagán zászlót bontott, mindenki egy kardról beszélt: Egy vén kovács Kür Sád fia számára készítette azt a kardot. Kür Sád fiát nem találták meg, no de nem lehet, hogy a kovács ok nélkül készített volna el azt? Vajon volt-e Kür Sádnak fia? Életben volt-e még?
Életben lehetett. De mi van, ha életben volt? Karabuka hirtelen összeborzadt: Ha Kür Sád fia életben lenne, a kagánságot akarhatná, felléphetne Ilteris Kagán ellen, akkor pedig törökföld darabokra szakadhatna.
Miért kérdezett tőle Kadir Baga Kür Sád fiáról? Vajon életben lenne, és hírt kapott volna felőle? Netán Kür Sád fia színre lépőben volt, hogy elperelje a kagánságot és a dokúz-ogúzok segítségét kérte volna? 
Karabuka néhány napját azzal töltötte, hogy folyvást ezen gondolkodott. Amikor a töprengése sehová sem vezetett, félretette az óvatosságát és puhatolódzott néhány dokúz-ogúznál, ám így sem tudott meg semmi érdemlegeset. 
Ahogy így teltek a napok, egy nap tudatták vele, hogy Aj Hánim várja. A sátorban a kagán leányának két oldalán Kadir Baga ezredes és egy százados volt. Aj Hánim köntörfalazás nélkül a kívánt választ közölte a kínai követtel: Nem segít majd Kínának, hogy elpusztítsák a gök-türköket. Jin-Saot megajándékozta, és megparancsolta, hogy másnap keljen útra. Amikor Karabuka elhagyta a díszsátrat, Aj Hánim így szólt a mellette álló bégekhez: 
- Ha nem érzi meg hogy megtudtuk, hogy a gök-türkök kémje, akkor az azt jelenti, hogy egy időre fellélegezhetünk. Ha megérzi, akkor a gök-türkök újabb támadásától kell tartanunk. 
Karabuka másnap útnak indult. Minél előbb el akarta mondani Bilge Tonjukuknak a Kür Sád fiával kapcsolatos gyanúit. 
Amikor ismét éjszakai sötétségben ment be Ötükenbe, egyenesen Bilge Tonjukuk díszsátrához ment. Elmondta, hogy mit tudott meg, és milyen kételyei vannak. Amikor Kür Sád fiára terelődött a szó, Tonjukuk mélyen a gondolaiba merült. Ez a dolog, mintha kissé elborzaszotta volna, ám nem volt szokása megoldhatatlan dolgokon fennakadni. A fejét felemelve megkérdezte Karabukát:
- Rájöttek-e a dokúz-ogúzok, hogy gök-türk vagy?
- Minden bizonnyal rájöttek.
- Aj Hánim rájött. Az ő figyelmét semmi sem kerülheti el. A mi figyelmünket pedig nem kerüli el, hogy napról napra erősödnek. Nincs más megoldás, mint hadsereget vonultatni ellenük… 
Azután új parancsokat adott neki a Kínában végzendő feladatát illetően. Nem sokkal később Karabuka Kína felé lovagolt, a sötétben pedig egy ismeretlen lovas követte a távolból. 
Egy idő múlva a gök-türk kém, rájött, hogy követik. Ezt komolyan vette, ezért felgyorsította a lovát. 
Az égen a félhold néha a felhők mögé bújt, aztán előbújva a végtelen pusztára szórta a fényét. A két lovas egymástól négyszáz - ötszáz lépésnyi távolságban versenyzett egymással. Karabuka egy dombot, vízmosást vagy ligetet keresett a szemével, hogy elbújhasson, ám ameddig csak a szem ellátott a széles síkságon kívül semmi más nem látszott. 
Amint Kara Buka, aki egy ideje hátrafelé figyelt, észrevette, hogy az ismeretlen lovas közeledik, megragadta az íját és egy nyilat húzott ki a tegzéből. A mögötte jövő lovas észrevette ezt a mozdulatot, ám ezzel nem is törődve a lovát sarkantyúzva, igyekezett behozni a lemaradását. 
Egy darabig így haladtak. A köztük lévő táv háromszáz lépésnyire csökkent. A pusztán messzire hallatszott a vágtatva haladó lovak dobogásából eredő ütemes hang, a habzó szájú lovak kifáradtak, mégsem veszítettek a sebességükből. 
Karabuka ismét hátra fordította a fejét és hátra nézett. A két lovas veszélyes közelségbe ért egymáshoz. Úgy kétszázötven lépésnyi távolság volt köztük. Ilyen távolságból a kilőtt nyilak rettenetes dolgokat művelhettek volna. Karabuka nem várt tovább, a nyilat az idegre téve hátrafelé célzott. Úgy volt, hogy kilövi, ám éppen ekkor a másik lovas zengő hangja harsant föl a pusztán:
- Hé, Jin-Sao… Hát lehet-e anélkül lőni, hogy tudná valaki, hogy barátra, vagy ellenségre lő-e? Amikor ezt kiáltotta, a lovát felágaskodásra késztetve megállt. Karabuka értelmetlennek tartotta, hogy meneküljön ez elől az idegen elől, aki a kínai nevén nevezte őt, és meghúzta a zablát. 
A két lovas a félhold holdvilágánál kétszáz lépésnyi távolságban egymással állt szemközt, a se széle, se hossza pusztaságban. 
Karabuka éles tekintettel nézett, mintha rá akarna ismerni az ismeretlen lovasra, amaz pedig a lova sörényét simogatta, és előre hajolt. Mindenféle lehetőség átfutott Karabuka eszén, ám nem jött rá, hogy kivel állhat szemben. Nem maradt más lehetősége, minthogy kiabálva megkérdezze:
- Ki vagy hát? Felsorolnád-e hét atyádat? 
Ez a kérés megválaszolatlanul maradt. Amíg Karabuka válaszra várt, a másik még mindig a lova sörényét simogatta, és nem is törődött vele. 
Karabuka kiabálva megismételte a kérdést. A szemben lévő lovas a fejét fölemelve így kiáltott:
- Te nem vagy Jin-Sao.
- Jin-Sao vagyok. És te ki vagy? 
- Egy török, mint te.
Karabuka haragudni kezdett erre az ismeretlenre, aki ismerte őt:
- Nem vagyok török. Kínai vagyok. - válaszolta.
A másik ezt harsány nevetéssel fogadta.
A gök-türk kémnek elfogyott a türelme. Hirtelen vágtára fogta a lovát, felé iramodott, és kilőtte a nyilát. Erre a másik gyorsan megfordította a lovát és menekülni kezdett, ám az imént már megmutatta, hogy jobban fut a lova. A Hold is mintha az idegen segítségére akart volna sietni, és a fellegek mögé bújt. Ez megakadályozta Karabukát abban, hogy a második nyilát is kilőhesse. A köztük lévő táv egyre nőtt. Karabukának tulajdonképpen nem is állt szándékában a végsőkig üldözni. A lovát megállítva egy pillanatig gondolkodott rajta, hogy vajon ki lehet ez az idegen. Nem jött rá. Azt gondolta; akárki lenne is az, nem törődik vele. Aztán ismét dél felé fordult.

*
**

 Ezalatt Kadir Baga százados, aki napok óta a nyomában járt és arra is rájött, hogy ő Bilge Tonjukukkal beszélt, észak felé lovagolt és azt gondolta magában:
- Bebizonyosodott, hogy Jin-Sao a gök-türkök kémje. Aj Hánim nem téved… Aj Hánim sohasem téved. 

TÁMADÁS

A húszezer lovas feszített iramban haladt dél felé. Ilteris Kutluk Kagán három lófarkas zászlaja a magasban lengett, néha elhangzó éles, kemény parancsok és a lovak patáinak dobogása zúgott végig a pusztán. 
A gök-türkök kagánja Bilge Tonjukukkal, mint főparancsnokkal az oldalán a húszezer lovas között lovagolt, mögötte két testvére, Bojla Baga Tárkány, néhány bég, börük és testőrök jöttek. 
Miután Bilge Tonjukuk elemezte a kémeitől érkező jelentéseket, és a kínaiakat megtévesztő intézkedéseket tett, jelentést tett a kagánnak a helyzetről. A kagán pedig a kedvező alkalmat megragadva késlekedés nélkül úgy döntött, hogy Kína ellen támad. 
Villámsebesen felkészülve összegyűlt és ugyanazzal a sebességgel meg is indult Kína ellen a lehető legnagyobb sereg, amit csak Ilteris Kagán fel tudott állítani. 
A százfős osztagok egy kard pengéjéhez hasonlóan nyílegyenes sorokban száguldottak. Éles tekinteteiket előre fordították, természetes megszokottsággal kémlelték az ellenséget, és amikor támadtak, már minden személyes gondjukat, szívük minden érzését hátra hagyták. 
Miután támadásra indultak, a harmadik napon vert tábort először a hadsereg. Korábban csak rövid pihenőket tartottak, a katonák még az éjszakákat is előrenyomulással töltötték, és a sereg a Kínai Nagy Falig nyomult. Azon az éjszakán a kagán parancsára nem gyújthattak tüzet, nem beszélgethettek, nem mozdulhattak. Mindenkinek a lova mellett kellett harci készültségben várakoznia, hogy amint megszólal a harci kürt, a fáklyát gyújtó századosaik mögött megeresszék a lovaikat. Minden százados hosszú botok végére készítette elő a fáklyáját. Az egységek egymás mellett és mögött sorakoztak, nesztelenül, szinte lélegzet visszafojtva várakoztak. 
Egy igen ügyes és éles szemű tizedes gyalogosan különvált a seregtől és előrenyomulva közvetlenül a Kínai Nagy Fal közelébe férkőzött, a földre hasalva fürkészni kezdte a vidéket. Ez a tizedes arra a jelre várt, amit a Kínai Nagy Falról adnak majd le. Kürt és fáklya volt nála, folyton előrefelé lesett, néha a kardját simogatta a kezével. 
Úgy volt, hogy Karabuka jelez majd a Kínai Nagy Falról, ám Karabukát Bilge Tonjukukon kívül a kagánt is beleértve, senki sem ismerte az egész hadseregből. 
Miközben előre figyelt, a fejét jobbra - balra forgatta a felderítő tizedes. Hirtelen mintha egy halvány fényt vett volna észre, és azonnal a kürtjéhez kapott. Rövid idő múlva ez a fény rendesen fellobogott, és ugyanekkor egy csomó arról jövő ordítás ütötte meg a fülét. A tizedes villámsebesen talpra ugorva visszafordult és a kissé megemelt kürtjét a gök-türk sereg felé háromszor gyorsan megfújva jelt adott. Aztán ismét villámsebesen meggyújtotta a fáklyáját és a magasba emelve lengette miközben futni kezdett a Kínai Nagy Fal felé, a felé a hely felé, ahol feltűnt a fény. Éppen ekkor megszólalt a gök-türk sereg támadást jelző kürtje, és egy pillanat alatt kigyulladó kétszáz fáklya mögött húszezer lovas iramodott félelmetes harci kiáltásokkal a fal felé. Az a tizedes, aki a felderítést végezte, a fáklyáját lengetve a felé a hely felé szaladt, ahonnan a jelet leadták, az egységeiket támadásba vivő századosok pedig követték a felderítőt. Mindez olyan gyorsan történt, hogy még annyi idő sem telt belé, amíg egytől százig el lehet számolni, a gök-türk sereg a Kínai Nagy Fal tövéhez ért, és egy nyitott kapun át benyomultak. 
Miután Karabuka tűzzel jelt adott, egy segítségére lévő másik török kémmel együtt a kaput is kinyitotta, ám a kínaiak meglátták, amikor jelt adott. A kínaiak ordítva vetették rá magukat. 
Nehéz helyzetbe került. Nehogy az utolsó pillanatban megbukjon ez a részletesen kidolgozott terv, villámsebesen kellett döntenie, és ő így is tett. Amint vadul kardot rántott, odakiáltott a társának: 
- Ugorj a kapun kívülre!… Nyilazd le azokat, akik be akarnák zárni a kaput!…
Amíg a társa megtette amit mondott, ő maga megfordult és a mögötte jövő kínaiakra támadt. Egy pillanat alatt olyan zűrzavar támadt, mintha sólyom csapott volna le egy varjúcsapatra. Karabuka és a társa elegendő időt nyert a gök-türk sereg számára. A gök-türk sereg olyan közel ért, hogy már lehetetlen lett volna bezárni előttük a kaput. A kínaiak is tudatára ébredtek ennek, és már nem a kapuért, hanem az életükért aggódtak. 
Amikor Karabuka egy csomó kínai közé hatolt és megsebesítette őket, egy - két könnyebb sebet is szerzett. Mivel már teljesítette a feladatát, most már a saját menekülésére is gondolhatott. Gyorsan nekiiramodva a kanyargós lépcsőre hágott. Amikor így tett, hüvelyébe dugta a kardját és a tegzéhez kapva az idegre tette a kihúzott nyilat. A lépcsőfordulóban megállva a sötétben mögötte jövő első kínai fekete árnynak tűnő testébe eresztette. Ugyanilyen gyorsasággal terítette le a másodikat is. 
Más alkalommal, a kínaiak ilyen helyzetben nem nyomultak volna előre, megálltak és visszavonultak volna, ám a gök-türk sereg félelmetes harci kiáltásokkal özönlött be a Kínai Nagy Fal kapuján, másrészt a falhoz létrákat támasztottak; egyetlen ember nem állíthatta meg őket. Karabuka számolt ezzel, és ennek megfelelően viselkedett. Amint megértette, hogy nem állíthatja meg a kínaiakat, ismét menekülni kezdett. Amint gyorsan szaladt, egy pillanatra megtorpant, amikor válla fölött elzúgott egy nyíl. Ő is kihúzott egy nyilat és ellőtte a kínaiak felé. 
Ezalatt a Kínai Nagy Fal minden tornyában tüzek gyulladtak, és a gök-türk támadást hírül adták a hátországnak. 
Karabuka azért futott, hogy elérje a Kínai Nagy Fal kanyarulatát. Tudta, hogy ott van egy lefelé vezető lépcső. Azt remélte, hogy ha odáig elér, akkor a sötétben eltűnhet majd a kínaiak szeme elől, ám ahogy arrafelé közeledett, az előtte lévő toronyban gyújtott tűz által megvilágított részhez, azaz veszélyes övezethez közeledett. Miután egy pillanatra megállva még egy nyilat küldött hátrafelé, ismét futásnak eredt. 
Ötven lépésnyi maradt a kanyarulatig. Egy nyíl jobbról elszállt mellette. 
Amikor negyven lépésnyi maradt, egy nyíl zúgott el a feje felett. 
Amikor harminc lépésnyi maradt, két nyíl süvített el mellette bal felől egyszerre. 
Húsz lépésnyi maradt. Hirtelen a nélkül, hogy tudta volna, hogy mi történt, előre zuhant, egy vízbe vetődő emberhez hasonlóan nekilendült, a földön néhány lépésnyit vonszolta magát, aztán megállt. 
Ekkor megérezte, hogy vérzik a combja, megértette, hogy megsebesült. Egy nyíl a combjába fúródott és benne maradt. Karabuka gök-türk századosként nem nyugodhatott bele könnyen a vereségbe. Egy pillanat műve volt, hogy fektében a tegzéhez kapott, nyilat húzott ki, az íjára tette, célzott és lőtte. A negyven lépésnyivel mögötte futó kínaiak közül a legelöl haladó szíven találva úgy eldőlt mint egy tuskó; holtan maradt. 
A halott kínai az üldözők tisztje volt. Az ő leterítésével a kínaiak egy pillanatra zavarodottan megtorpantak, ez pedig időt és alkalmat adott a gök-türk százados számára. Nagy erőfeszítéssel talpra állt és a kanyarulat felé akart futni, ám a combja, amelybe nyíl fúródott, annyira vérzett, hogy képtelen volt haladni. Öt - hat lépés megtétele után ismét elesett, ismét nyilat húzott elő, célzott és lőtt. Még egy kínait leterített. 
Most már jócskán a torony fénye alatt voltak. Karabuka látta, hogy heten üldözik, és ebban a pillanatban nyíl találta el a sisakját. Ez egy figyelmeztetés volt: Ha a nyíl egy kicsivel lejjebb érte volna, elpusztíthatta volna. Kúszva a kanyarulat felé nyomult. Hat - hét lépésnyi táv maradt, ám mit ért volna, ha oda ér is? Miután már nem futhat majd el, nem lett-e fölösleges azon iparkodnia, hogy odaérjen? 
Karabuka ezt egy gök-türk századoshoz méltón villámsebesen végiggondolta és megértette, hogy már minden reménye elszállt. Csak akkor menekülhetne meg, ha a tőle harmincöt lépésnyire lévő hét kínait lenyilazná, mielőtt azok elérnek hozzá. Ezzel a reménnyel gyorsan a tegzére pillantott: Kár! Hat nyila maradt, ám egy gök-türk százados a saját testébe fúródott nyílat is felhasználhatta. Karabuka erre gondolva fektében a legkedvezőbb testhelyzetet vette föl, és nyilazni kezdett.
A kínaiak bizonytalanul mozdultak. Előbb futva akartak Karabuka közelébe jutni. Ha így tettek volna, ketten - hárman élve eljuthattak volna hozzá, és karddal végezhettek volna vele, ám amint kettőjüket nyíllal leterítette, őket is elragadta a nyilazási szenvedély, és öten egyszerre felhúzták az íjaikat. 
Most a gök-türk sereg támadási helyétől egy meglehetősen távoli részen, egy félreeső helyen voltak, ezért nem látták szükségét egy elkapkodott támadásnak. 
Karabuka gök-türk lévén sokkal gyorsabban tudott nyilazni mint ők. Amint ötük egyszerre íjat feszített, ő is eleresztett egy nyilat, és harcképtelenné tette a felé irányuló öt nyíl egyikét, ám a maradék négy nyíl egyike az arcát végigcsikarva haladt el, az arcát egy pillanat alatt vérbe borította. 
Amikor a kínaiak ismét futni kezdtek, a százados három nyilával hihetetlen sebességgel célzott és lőtt, a három kínai pedig elterült a földön, így a toronyból jövő fény alatt kettesben maradt az egyetlen megmaradt ellenfelével. 
Tíz, tizenkét lépésnyi távolság volt köztük, amikor kettesben maradt a kínaival. A kínai kihúzta a kardját, feszített iramban futva jött. A földön fekvő Karabuka karddal nem szállhatott volna szembe vele. Mint az előbb számításba vette, nem volt más megoldás, mint gyorsan kivenni és a kínaira lőni a combjába kissé hátul, oldalt befúródott nyilat. Ezt a dolgot kénytelen volt még az előtt elvégezni, mielőtt elfogyott volna a köztük lévő táv. 
A sebesült százados a vérző sebében lévő nyílhoz kapott a kezével, erősen megragadta és teljes erőből meghúzta. Miközben ezt tette, tudta, hogy a combjába fúródott nyíl hegye hogyan roncsolja majd szét a húsát, milyen kibírhatatlan fájdalmat fog majd okozni, mert már régebben is tett ilyet. Hirtelen olyan érzéssel mintha valami kitépődött volna belőle, úgy érezte, hogy elsötétülnek a szemei, a szíve ájulás közeledtét érezte. Egy pillanatig nem látta a környezetét, aztán egy belsejéből fakadó ösztökélésre arra gondolt, hogy az ájulás egyenlő a halállal, és összeszedte magát. A sebéből kihúzott nyilat az íjára tette. Amíg ő ezt elvégezte, a kínai közeledett, egyetlen lépésnyi távolság maradt köztük. Amikor Karabuka hátrahúzta az íját, a kínai felé suhintott a kardjával…

*
**

Amíg ezek a dolgok megtörténtek, a gök-türk hadsereg a Kínai Nagy Fal tornyait egymás után elfoglalta és gyorsan eltakarította a bent lévőket. A katonák egy töménye az éj sötétjében támadásra indult Kína belseje felé. Ennek a Kína belsejébe hatoló töménynek Ilteris Kagán volt a főparancsnoka. Bilge Tonjukuk azt a parancsot kapta, hogy a másik töménnyel tartsa a falat és biztosítsa a nyugalmat. Miután ő gyorsan elfoglalta a tornyokat, és eloltotta a jelzőtüzeket, megtartatta a kapukat, a szükséges helyekre őrsöket küldött, kerestetni kezdte a török sebesülteket és halottakat. Karabukát is kerestette. Megegyezett vele, hogy hol fognak majd találkozni. Az a hely volt az, ahonnan valaha a lovával együtt levetette magát. Annak a külső és belső oldalán lévő helyen találkoztak volna. Ahogy Bilge Tonjukuk Karabukát ismerő két emberét a keresésére küldte, maga is arrafelé sétált egy - két katonájával, a fáklyák fényénél szemlélte a rejtett zugokat. Amikor ennek nem lett eredménye, néhány zengő hangú katonát a négy világtáj felé küldött, hogy azt kiabálják: «Karabuka százados.» Ám erre a kiabálásra sem jött válasz. Tonjukuk nem hitte, hogy Karabuka meghalt volna, azok után, hogy határozott jelzést adott és minden feladatát hibátlanul végrehajtotta, ám nem tartotta jó előjelnek, hogy ilyen sok keresés után sem lelik. 
Bilge Tonjukuk napkeltekor oldotta meg ezt a rejtélyt. Éjjel a Kínai Nagy Fal egyik tornyában aludt valamennyit, miután pirkadatkor felkelt, válaszokat adott a kagántól érkező hírnöknek, és le akart menni a falról, hogy megszemlélje a katonáit, amikor egy kanyarulatban hirtelen megállt. Egy romos ablakmélyedés tövénél egy lépcső első lépcsőfokához közel hevert Karabuka százados. Mellette, a kő bemélyedésében alvadt vére állt, és az egyik keze az alvadt vértócsába ragadt. Éjjel, a kínai halottakat összegyűjtő gök-türkök nem vették észre ezt a sötét helyen heverő századost. Karabuka meghalt, ám halála előtt az ujját a vérébe mártva a fal tiszta és fehér felületére a következőket írta:
«A parancsot teljesítettem. Üdvözlet Ötükennek…»

REMÉNY 
ÉS CSALÓDÁS

A gök-türk sereg igen elégedetten tért vissza Ötükenbe. Miután átkeltek a Kínai Nagy Falon, a határszéli kínai parancsnokok által felállított sereget legyőzték, rengeteg érték, juh és kecske, fogoly került a kezükre. 
Urungu tizedes lelkében titkos öröm volt. Amikor azon töprengett, hogy miért örvendezik, nem találta az okát. Ő is zsákmányolt, mint mindenki más, meggazdagodott, ám eszébe sem jutott, hogy örvendezzenennek a hazug világnak a kincsei miatt, ezért tovább kereste az okát, hogy miért szabadult föl a lelke. Lassan mintha megtalálta volna az okot, és miután néhány bizonytalan szó hagyta el az ajkát, vérvörös lett az arca. 
Urungu nem is volt tudatában, hogy Aj Hánimra gondolva eszébe jutott a házassági ajánlata, amit valaha tett neki, és a visszautasítás. A kagán leánya akkor azzal utasította el, hogy a köznépből származik, ám később megtudta, hogy a gök-türkök egyik teginje. Most minden bizonnyal meg kell majd változtatnia a döntését. Urungu hirtelen úgy érezte, hogy mély boldogság hullámzik át rajta. Olyan gazdag is lett, mint amiről soha nem is álmodott. Kétségtelen, hogy ha ezek mellett a feltételek mellett ereszkedett volna féltérdre Aj Hánim előtt, másként fogadták volna. Ám Urungu szívében az öröm nem tartott soká: Aj Hánim nem házasodhat vele össze, amíg titokban marad a kiléte. Aztán mit mondanak majd a dokúz-ogúzok? Ám Kür Sád fia egy belső hangra ocsúdóban volt. Amint visszaér Ötükenbe, északra megy majd, megkeresi a kagán leányát, és ismét megkéri a kezét. 
A gök-türk sereg ünnepi külsőségekkel érkezett Ötükenbe. Ilteris Kagán az addigi napig vívott háborúinak a legnagyobbikát nyerte meg. Hatalmas estélyt adott a bégeknek. Mindenfelé szóltak a dobok, itták a kumiszt, a fiatalok birkóztak, a vitézek lóversenyeztek. 
Urungu nem csatlakozott a vigadozókhoz. Miután a fiával, Tacsámmal és vértestvérével, Börü századossal találkozott, bőséges élelmet vett magához és útnak eredt észak felé. 
Az első nap utáni éjjelen véget ért az öröme. Másnap reggel izgalomhoz hasonló, megmagyarázhatatlan borzongást érzett. A harmadik napon rájött, hogy a belső remegése olyan, mintha félne. 
Urungu, aki megannyi veszedelem közepette élt, szemrebbenés nélkül farkasszemet nézett a halállal, nyugtalan lett ettől a félelemhez hasonló érzéstől, ám azt képtelen volt kiűzni magából. 
Ahogy közeledett Aj Hánim felé, úgy lassult az irama, az úton olyan okokat talált, amik szórakoztatták és lefoglalták. Sőt azzal is tisztában volt, hogy az ürüggyel, hogy egy szarvast üldöz, igencsak letért kelet felé. 
Egy nap hirtelen egy sebesülttel találkozott. Ez az ember, akit nyíl talált mellkason, egy kitáj volt. A földön feküdt, a fejénél várakozott a lova. Urungu a földre ugorva a karjába vette a sebesült fejét és a szájához tette a kumiszos kupáját. A kitájban már alig pislákolt az élet. Csak két kortyot tudott inni. Elakadó lélegzettel mondta:
- Az egyikőtök lőtt meg. 
Ilteris Kutluk Kagán a kitájokkal hétszer háborúzott, fejet hajttatott velük, és adóra kötelezte őket. Sőt, ezek közül a háborúk közül Urungu is jó néhányban részt vett. Furcsának tűnt, hogy egy gök-türk rálőjön most, egy olyan napon, amikor békében éltek a kitájokkal. 
Urungu nem is annyira azért, mintha meg akarta volna érteni a dolgot, inkább csak hogy mondjon valamit a kitájnak, megkérdezte:
- Miért verekedtetek?
A másik erőlködve válaszolt, és halkan felnyögött:
- Nem tudom.
Urungu feléledő érdeklődéssel kérdezte:
- Ha nem is tudtad, akkor hogy verekedtél?
- Egy ütés sem volt köztünk. Leült ide a földre, és sírt. Megkérdeztem, hogy miért sír. Azt mondta, hogy fáj a sebe. Leszálltam, hogy kiégessem a sebét. Azt mondta, hogy nem látszik a seb, mert a seb a szívén van. Azt mondtam, hogy a kámok avatkoznak ilyesmibe. A lovamra pattantam. Elindultam. Felugrott és megragadta a lovamat. Azt kérdezte, hogy a szerelem, vagy a bosszú előrébbvaló-e. Azt válaszoltam, hogy a bosszú. Azt kérdezte, hogy nem lehet-e a szerelmet előrébb valónak tartani. Azt mondtam, hogy ilyesmi nem illik egy férfihoz. Rögtön íjat feszített és meglőtt. Aztán ordítva ellovagolt nyugat felé. 
Urungu összevonta a szemöldökét. A szemeit akaratlanul is nyugat felé fordította. Aj Hánim hazája volt a látóhatáron túl. Miután szomorú tekintete egy ideig odatapadt, megkérdezte a kitájt:
- Mikor lőtt meg téged? 
A sebesült hosszasan az égre nézett, aztán azt mondta:
- Tegnap. 
Aztán többé már semmit sem tudott mondani. Az égre szögezett tekintete megfagyott. A feje jobbra billent és úgy maradt. Meghalt. 

*
**

Urungu, aki a lova hátán lassan nyugat felé haladt, valami súlyt érzett a keblén. Sajnálta ezt a teljesen fölöslegesen megölt kitájt. Urungu számára, aki megannyi halált látott már, megannyi fájdalmat fojtott magába, megmagyarázhatatlan volt emiatt az egyetlen halál miatt érzett fájdalom. Hogy elszomorodott egy ismeretlen kitáj miatt… Vajon ellágyult volna a szíve? Ez az érzés kissé felrázta, mintha megrázták volna, és ekkor rájött hogy a fájdalmát nem a halál, hanem a haldokló szavai okozták: A szerelem, vagy a bosszú? Bosszú! Nem lehet-e a szerelmet előrébb valónak tartani? Ilyesmi nem illik egy férfihoz!…
A gök-türk tizedes talán férfiasságot akart tanulni a kitájtól? Hirtelen megértette, amit tudat alatt elnyomott. A lovát megsarkantyúzta és vágtába fogva mindent el akart feledni. El is feledte… Nézett, de nem látott, öntudatlanul haladt.
Azután a hirtelen lelassította a lovát. A látóhatárra nézve látta, hogy lemenőben van a Nap. Nem is tudta, hogy mióta van úton, ám megismerte, hogy hol van. Rádöbbent, hogy közeledik Aj Hánim felé, a szíve feldobogott. Egy fél napi útra volt, hogy odaérjen hozzá. Most vajon mit tesz majd? 
Egy pillanatra elgondolkodott. Határozatlanul szorongva a széles pusztán hallatszó lódobogás felé fordította a fejét: dél felől vágtatva jött egy lovas. Erre szinte már nem is lehetett rámondani hogy vágtatva jön. Úgy hajszolta a lovát, mintha egy vérére szomjazó hadsereg jött volna mögötte, nem az úton haladt, hanem attól elszakadva közeledett. 
Mint minden pusztai ember, miközben készenlétben volt, mozdulatlanul ült a lován, arra várt, hogy amaz közelebb érjen. 
Az eleresztett gyeplőjű ember közeledett és közeledett. A lovát éppen Urungu előtt ágaskodásra késztetve megállt, és vérbe borult arccal és szemekkel, poros - földes ruhában férfidühhel kiáltotta:
- No lássuk csak vitéz! A szerelem, vagy a bosszú-e az előrébbvaló? 
Urungu jobban megnézte. A vér és por alatti szennyezett arcról Deli Erszegünre ismert. Zengő, ám szomorú hangon válaszolt:
- Megér-e egy gyilkosságot ez a kérdés? 
Erszegün a fejét felemelve Urungu mellé jött. Csodálkozva mondta:
- Tizedes! Te vagy az? 
Urungu nagyon jól tudta, hogy Deli Erszegün kezelhetetlen gyerek, ám abban is biztos volt, hogy most rendívüli állapotba került. Olyan tekintete volt, mint aki keresi a bajt. Dühös hangon kérdezte:
- Talán meghalt a kitáj? 
Erszegün nem a fáradtságtól, hanem a haragtól, őrülettől, tébolytól lihegett. Urungu is azért jött ide, hogy bajt keressen, ám ő nem mutatta ki, hogy bajt keres, nem kiabált, nem dühöngött. 
Az, ha megérti Erszegün furcsa kérdésének az okát, az ő lelkét nyomó terhet is felszabadította volna. Megkérdezte az őrült gyereket:
- Miért méred össze a szerelmet és a bosszút? Azok úgy különböznek egymástól mint a kard és a nyíl: Mindkettőnek megvan az ideje, amikor előrébbvaló a másiknál. 
Erszegün véres szemei felragyogtak mint a parázs. Azt kiabálta:
- A szívemen lévő bogot akarom kioldozni.
Urungu összehúzott szemöldökkel kérdezte:
- Mi van a szívedben?
- Egy szép leányt szeretek.
- És ezért egy ártatlan kitájt kell megölnöd? Mész, és elveszed. 
Miután Urungu komolyan ezeket a szavakat mondta, eszébe jutott Aj Hánim és keserűen mosolygott. Amikor így szólt: «Mész és elveszed.», meglehetősen őszinte volt, ám ő maga ugyanebben a helyzetben lévén nem mehetett és nem vehette el. Arra gondolva, hogy Erszegün egy bég, felhagyott a keserű mosollyal és így szólt:
- Te egy hatalmas bég vagy. Azt a leányt veheted el, amelyiket csak akarod.
Deli Erszegün arca olyan feldúlt volt, mintha hóvihar söpört volna végig rajta:
- Bég vagyok, ám ő kánnak a leánya. Ráadásul egy kánnak egy olyan leánya, aki megölte az apámat.…
Urungu mindent megértett. Most az ő arca lett olyan feldúlt, mintha hóvihar vagy egy forgószél söpört volna rajta végig. 
- Netán Aj Hánimról beszélsz? - kérdezte.
A másik kiabált:
- Mit hittél tizedes? A kagán leányával szemben sokat ér talán a bégség? Ráadásul kardforgató, férfiakat legyőző, gyilkoló, megsebesítő kagánleánnyal szemben…
Urungu már nem hallotta. Amikor a férfiakat megsebesítő kagánleányra terelődött a szó, eszébe jutott a saját sebe, ám nem tudta szétválasztani, hogy az a vállába fúródott nyíl ütötte seb-e, vagy talán a szívébe hasító szerelem sebe-e az. 
Hirtelen a lelkének nagy fájdalmával érezte, hogy ismét vérezni kezd. Mint eddig minden nagy fájdalommal szemben megtette, szálfaegyenesen megállva a vele szemben álló fiatal bégre nézett és megkérdezte:
- Talán azért jöttél ide, hogy ezt elmondd nekem? 
- Nem! Azért jöttem, hogy Aj Hánimot megkérjem. 
Urungu szemei elhomályosodtak:
- Miért nem mész oda, a helyett, hogy a környéken kószáló ártatlanokra támadsz?
- Attól tartok, hogy ha annak a leánynak adnám a szívemet, aki megölte az apámat, akkor az aljasság lenne.
- Az apádat nem csapdával, tőrbe csalva, hanem háborúban ölte meg. Az ember sátorban születik és a mezőn hal meg. Nem szállhatunk szembe azzal az élettel, amelybe Isten helyezett minket. 
Deli Erszegün ideges arca elmosolyodott:
- Ezt szépen mondtad, tizedes! Akkor hát ez éjszaka nem sürgős. Menjünk, és kérjük meg.
- Menj hát!
- Te nem jössz velem? 
- Nem! 
- Miért nem, tizedes? Annyi eszet adtál nekem, utat mutattál. Jó lenne, ha jönnél. 
Urungu dél felé fordította a lovát:
- Ha egy bég egy kagán leányát megkéri, akkor a köznépből nem léphet senki közéjük. - mondta. 

*
**

Amikor leszállt az éj, a pusztában őrültként vágtató lovak dobogása az égbe emelkedett. Amíg egy fiatal lovas boldog mosollyal futtatta a lovát észak felé, egy idős lovas éppen ellenkező irányba száguldott, a távolságot falva egyenesen Ötüken felé haladt, a folyamatosan ösztökélt jól futó lova sohasem látott sebességű nekiiramodása egyre félelmetesebb és egyre veszélyesebb alakot öltött. 

TACSÁM

Tacsám semmit sem értett, amikor az apja igen fáradtan és bús arccal visszatért Ötükenbe. Azt sem tudta, hogy merre járt. Amióta csak az eszét tudta, tudatában volt annak, hogy az apjának valamilyen bánata van, de ehhez hasonló állapotban még sohasem látta. Urungu tizedesen sohasem látott levertség vett erőt. Tacsám közeledni igyekezet felé, hogy megtudjon valamit, ám nem járt sikerrel. Hogy elűzze unalmát, ezeken a szép Ötükeni napokon mint mindenki más, ő is az erdőbe akart menni vadászni és lovat futtatni. 
Ötüken erdei a legszebb évszakban voltak. Mintha az ötükeniek ki akarták volna élvezni ezeket a szép napokat, egyenként vagy hármasával, ötösével sétálgattak, vadásztak, madarásztak, versenyeztek. Volt aki birkózott, erre - arra kobzon játszó mulatozókkal is összefutott. 
Tacsámot elragadtatta ez a szép idő, a szép fák és a mulatozók, elfeledkezett a szorongásáról, az erdő elérhetetlen mélye felé lovagolt és egy szarvas felé iramodott, amelyet hirtelen a távolból megpillantott. Az igen fürge szarvas nemcsak jól futott, hanem váratlan pillanatokban jobbra - balra cikázva szerzett meglepetéseket. Tacsám kezdett feldühödni, és felgyorsított. Ez a gyorsulás nem vezetett jóra: Amikor ezzel a sebességgel kanyarodott, összeütközött egy másik lovassal. Nagy lendülettel a földre zuhant. A fejét egy ágba beverve elájult. 
A vele összeütköző lovas is földre pottyant, megtántorodott, de nem esett más baja. Az az ember, aki azonnal felegyenesedett és egy fának vetette a hátát, nem volt más mint a megvénült Parsz ezredes kisebbik fia, a sánta Gyula tizedes. Nem sokkal később még három lovas érkezett ügetve, és megálltak a baleset helyszínén. Ezek Parsz ezredes, a nagyobbik fia, Ezgene százados, és a lovásza, Csalkara volt. 
A helyzet láttán leszálltak a lovaikról. Tacsám némán és mozdulatlanul feküdt. Parsz így szólt Ezgenéhez:
- Lássuk csak, talán meghalt ez a férfi? 
A soha nem nevető arcú Ezgene százados leguggolt és Tacsám szívére tette a kezét, aztán az apjára nézett:
- Él, de a szíve igen lassan ver. 
Gyula felállt. Semmi baja sem volt. Lassan elmúlt a karjának a zsibbadása is, ám a két összeütközött ló kimúlt. Előbb a lovára, aztán az ájultan heverő férfira nézett. Felismerte:
- Tacsám. - mondta.
Tacsám nevét sem Parsz, sem Ezgene nem hallotta. Összenéztek. Gyula megmagyarázta:
- Urungu tizedes fia!…
Parsz összerezzent:
- Hogy Urungu fia lenne?
- Igen.
Megváltozott a helyzet. Tétovázás nélkül Csalkarára parancsolt:
- Gyorsan! Hozz sátrat, élelmet, kumiszt, lovat. Keress egy orvost is. Ma éjjel itt maradunk. 
Ahogy Csalkara elvágtatott, Parsz a sebesült fölé hajolva megvizsgálta. A szemei csukva voltak. Elhaló lélegzete volt. A fején lévő sebből csurgó vér megalvadt az arcán és haján. A vén ezredes az arcára nézve döbbenten elgondolkodott, mert akkoriban, amikor valaha Ötükenből távozott, Kür Sád éppen olyan korú volt, mint most az unokája, és az unoka jobban hasonlított Kür Sádra, mint Urungu. Parsz mély fájdalmat érzett. Urungunak nem volt más fia. Azt sem tudta, hogy vajon Tacsámnak van-e, vagy nincs fia, őt Kür Sád családjának utolsó férfijának tekintette. Ha most ez a fiú egy ostoba balest miatt hiábavalóan meghalna, akkor kihalna Kür Sád családja. 
Gyula tizedes nem mulasztotta el, hogy leolvassa a bánatot az apja arcáról:
- Tacsámot az utolsó Kína elleni támadáskor láttam. Félelmetesen harcolt, kár lenne érte, ha meghalna. - mondta. 
Parsz egy belsőjéből fakadó érzéssel a kisebbik fiának az arcába nézett. Gyula nem fogta föl a tekintetének az értelmét. Azt hitte, hogy az apja kételkedik Tacsám vitézségében:
- A saját szememmel láttam, hogy férfi a talpán. Talán nem lenne kár egy ilyen vitézért? - kérdezte.
Parsz bús hangon válaszolt:
- Őt csupán egy vitéz katonának tekinted? 
- Hát minek tekintsem? 
Az öreg ezredes végigfuttatta a szemeit a két fián, aztán Tacsámra nézett:
- Ha a végzet másként rendelte volna, akkor erre az ájult vitézre talán mint kagánra tekintenétek. - mondta.
Ezgene százados és Gyula tizedes összenéztek. Ezgene sohasem nevető arca még durcásabb lett. Gyula azt gondolta magában: «A megvénült apám lehet hogy megbutult a vénségtől.» Parsz úgy egészítette ki a mondandóját, mintha észre sem vette volna azok döbbenetét, és szavaival meghökkentette a két fiát:
- Ez a vitéz Kür Sád unokája!
Ezgenének és Gyulának elakadt a szava. Semmit sem tudtak szólni, egyszer Tacsámra, egyszer az apjukra, egyszer pedig egymásra néztek döbbenten. 
Ezgene tudott először megszólalni:
- Tehát Urungu tizedes Kür Sád fia!
- Igen!
- Miért titkolja ezt?
Parsz fáradt volt. Úgy tűnt nincs kedve a sok beszédhez:
- Mert szavát adta az anyjának, aki hosszú éveken át titkolta a kilétét, hogy megmentse a kínaiaktól…
Gyula nem tudta visszatartani magát attól, hogy egy kérdést tegyen föl az apjának erről a felfoghatatlan dologról.
- És Tacsám talán nem is tud erről?
- Nem! Senki sem tudja.
A két fiú nem kérdezte meg az apját, hogy ő ezt honnan tudja. Aztán mind a hárman egyszerre a sebesült felé fordultak és ismét megvizsgálták a szívét. A szíve most túlságosan is gyorsan vert. 
Tacsám élt. Elájult, amikor a fejét az ágba verte, de aztán amikor meghallgatták a szívét, mintha magához tért volna. Sőt, egy időre a szemeit is kinyitotta, ám nagy fáradtságot érzett, és ezért ismét lehunyta őket. A többiek nem látták, hogy felnyitotta és lehunyta a szemeit. Tacsám azt akarta mondani, hogy vigyék a sátrához. Félelmetes dolog: Nem tudott megszólalni. Amikor felnyitotta a szemeit, látta a környezetét. Felismerte Parszot. Hallgatta a beszélgetést, ám a nyelve megbénult, sehogyan sem tudott megszólalni. Erőlködött, de hiába… Akkor rettenetes félelem szállta meg. Megnémult! Ez iszonytató dolog volt. Mintha ismét eszméletét vesztette volna, ám annyira megrémül attól, hogy megnémult, hogy az idegeit felkorbácsolva magához tért, és mintha sohasem szólalhatna meg ismét, ha megmozdulna, ilyen némán, mozdulatlanul szinte még a lélegzetvételtől is tartózkodva feküdt. 
Íme, Tacsám ekkor végighallgatta Parsz ezredesnek és a fiainak az egész beszélgetését, és örömmel, döbbenten és félelemmel telve tudta meg, hogy ő Kür Sád unokája. A szíve úgy kezdett verni, hogy majd szétfeszítette a keblét. 

*
**
 
Amikor Csalkara a vezetéklovakkal és az orvossal megérkezett, Tacsám még mindig mozdulatlanul feküdt, a hangokat bizonytalanul hallotta. Az agya úgy megtelt azzal a valósággal amit megtudott, hogy számára úgy tűnt, mintha minden hang azt mondaná neki: «Kür Sád unokája vagy.»
Az orvos a fején lévő sebre egy vörös orvosságot tett. Néhány korty ajránt tölttetett a szájába, aztán közölte Parsszal, hogy nincs remény. Erre a hírre igen elfacsarodott a vén ezredes szíve:
- Mindenképpen meg kell menteni. - mondta.
Az orvos, miután a sebesült keblére szorította a kezét, és meghallgatta a szívét, röviden így szólt:
- A többi már a kámok dolga.
Csalkara a kapott parancsnak megfelelően sátrat vert Tacsám fölé, és egy vastag nemezre fektette. Úgy volt, hogy a másik sátorba Parsz Bég fekszik majd. Beesteledett. Az orvos és Csalkara egy vezeték lóval elment, hogy elhozzák Ötüken leghíresebb kámját. 
Annak a sátornak a kapuja, amelyben Tacsám feküdt, nyitott volt. Parsz és a fiai törökülésben ültek a kapuja előtt. A sebesült fölött őrködve ették az ételüket. Parsz csupán kumiszt ivott, és napnyugta után a lelkét szorító furcsasággal beszélni kezdett. 
- Amikor én Kür Sádot ismertem, körülbelül olyan korú volt, mint most Tacsám. Ha semmi mást nem tudnék, a külső hasonlóság is mindent elárult volna nekem. 
Ezgene megkérdezte:
- Mit tudsz még? 
- Miután láttam Urungut nyilazni, gyanakodni kezdtem. Miután közelebbről láttam, egyre csak erősödött a gyanúm. Amint megpillantottam a derekán lévő bicsakot, már nem maradt kétségem.
Ezgene ismét kérdezett:
- Mi van azon a bicsakon? 
- Kür Sád bicsakja volt. Bumin Kagán neve és tamgája van abba a bűvös bicsakba vésve. 
Gyula megkérdezte: 
- Miféle bűbáj van azon a bicsakon? 
Parsz szemeiben felragyogott a fény:
- A törökök nagyságának napjaiban jól látható, ám pusztulásuk idején eltünedező írással ellátott páratlan bicsak. Miután mindezeket láttam, beszéltem Urunguval, és elmondtam neki, hogy az anyja, azaz Kür Sád koncsuja az én nagynéném volt.
- Erre ő mit mondott?
- Azt mondta, hogy azért titkolja ezt, mert szavát adta rá az anyjának, akit nagyon szeretett. 
Ezgene és Gyula hirtelen szeretettel tekintettek erre a férfira, aki a köznépből hirtelen teginné lett, és még jobban sajnálták a távoli rokonságuk miatt. 
Tacsám minden beszélgetésüket végighallgatta. A fejét hasogató kibírhatatlan fájdalom közepette, miközben olyan fájdalmat érzett, mintha sulykolóval verték volna a fejét, minden szót hallott. Nagy vágyat érzett, hogy bekapcsolódjon a beszélgetésbe, igyekezett, ám úgy hitte, hogy amíg nem tud megmoccanni, akkor ez csak egy álom. Egy olyan álom, amely egyszerre örömteli és félelmetes is… 
Felkelt a Hold. Ötüken szépséges éjszakájában Parsz Bég valami kínt érzett, sötét gondolataiba merülve úgy gondolta, hogy ha Tacsám meghalna, Kür Sád családja kihalása miatt valami rossz érné a törökök földjét. Nem tudta, hogy Tacsámnak kisfia van. Ha tudta volna, talán nem lett volna ilyen borúlátó. Gyakorta jelzett Ezgenének vagy Gyulának, azok pedig meghallgatták Tacsám szívét, és örvendeztek, amikor megtudták, hogy ver. 
Jócskán eltelt az idő. A távolból jövő lódobogás hírül adta, hogy Csalkara közeledik a kámmal. Parsz felállt. A fiai is így tettek. A vén ezredes hirtelen a fiai felé fordult:
- Kössetek rá vérszerződést, hogy amit elmondtam, azt senkinek sem mondjátok majd el! - mondta. 
Ezgene és Gyula, akiknél nem volt kard, a hosszú bicsakjaikat kivonva előrenyújtották. Vérszerződést kötöttek.
- Kék hatoljon be, vörös jöjjön ki!… 

DÖNTÉS

Hosszú napok teltek el. Tacsám a halállal viaskodott. Jó néhányszor elvesztették a reményt, hogy megmarad, ám nem halt meg. Makk egészségesen kelt föl. Visszanyerte régi erejét. Csatlakozott a hadgyakorlatokhoz. Minden rendbejött, csak a nyelve nem oldódott meg. 
Olyan volt, mintha kimerítő álomból ébredt volna. A hallottakat az agyába temette. Kétségbe ejtették azok, amiket hallott. Most nem tudott megszólalni. De mit is tehetett volna, ha tudott volna beszélni? Jobbnak vélte, ha hallgat azokról a döbbenetesen nagy horderejű dolgokról, amiket megtudott, sőt talán éppen e miatt nem tudott megszólalni. Talán lehetetlen lett volna-e erőltetnie magát, hogy ismét elkezdjen beszélni, azután, hogy visszanyerte teljes erejét? 
Évekkel korábban, amikor Ilteris Kagán ismét a magasba emelte zászlaját, a vén kovács által készített kardnak nem lelték a gazdáját, ezért neki, azaz Kür Sád unokájának adták. Tacsám most még jobban megszerette a kardját, egy pillanatra sem vált meg tőle, és most már jobban értette, hogy miért nem nevet az apja évek óta. 
Kür Sád unokájának lenni!… Micsoda hatalmas boldogság, micsoda áldott valóság volt! Tacsám nem a miatt volt boldog és büszke, hogy a Bozkurt nemzetség teginje volt, hanem hogy Kür Sád unokája. Fenn, a kék ég, és alatta a sötétbarna föld. Mióta csak megteremtettek a teremtmények, megannyi hős járt a Földön, ám kétség kívül, Kür Sádhoz foghatót az idők során soha nem látott, és hozzá hasonlóról sem hallott soha senki ember fia. 
Egy nap sétálgatott, amikor egy hírnök jött, és közölte vele, hogy Bilge Tonjukuk várja. Együtt érkeztek a díszsátorhoz. A hírnök betuszkolta, aztán elment. Bilge Tonjukuk tudta, hogy mi történt vele és hogy megnémult a nyelve, ezért deszkalapokat és egy kínai ecsetet, valamint festéket készített elő. Így szólt:
- Tacsám! Te jó sokáig maradtál Aj Hánim mellett… Hallottál-e arról, hogy ő egy gök-türk teginnek adta a szívét? 
Tacsám a festékbe mártotta az ecsetet és a deszkára írta:
- Nem hallottam.
- Aj Hánim olyan szép-e, mint beszélik? 
- Szép mint Umáj, szép mint Ajzit.
- Veszélyt jelenthet-e a gök-türk kagánságra? 
Tacsám meglepetten nézett Tonjukukra, aztán az ecsetet a festékbe mártva leírta:
- A kagánságok nem dőlnek meg egy szép leány miatt. 
Tonjukuk elmosolyodott:
- Azt akartad-e ezzel mondani, hogy a gök-türk teginek és bégek szívébe férkőzve nem ugraszt minket egymás ellen… 
Miután Tacsám egy heves mozdulattal a festékbe mártotta az ecsetet, azt írta:
- Nem ugraszt.
Tonjukuktól távozóban mintha villám hasított volna az agyába, és azon gondolkodott, hogy ki lehet az a tegin, akinek Aj Hánim a szívét adta. Csak nehogy… Aztán erőt véve magán, távozott a díszsátorból és megkísérelte feltárni az apja egész életét körülfogó zártságot. Hiába… Tehát a legtöbbjét azoknak a dolgoknak, amiket a balesete során megtudott, nem tudhatta volna meg. 
Tonjukuk a kikérdezése alatt megtudta amit meg akart tudni, és mélyen elgondolkodott. Nappal nem tudott ülve megmaradni, éjjel nem tudott aludni, végül meghozta döntését. Össze kell csapni a dokúz-ogúzokkal. Amikor belépett a díszsátorba, hogy közölje az elhatározását a kagánnal, így szólt: 
- Azért jöttem kagánom, hogy tudassam, mire jutottam. 
Ilteris Kagán nem látott olyan közvetlen veszélyt mint Bilge Tonjukuk, ám magáévá tette az elgondolását, mert bízott benne. Bilge Tonjukuk mostanáig sohasem tévedett. Amikor a főparancsnok így szólt hozzá:
- Minden erőnkkel és gyorsaságunkkal támadnunk kell!
A kagán így válaszolt:
- Olyan parancsot fogok kiadni, mintha a legerősebb ellenség ellen mennénk.
Azután igencsak hosszasan beszélgettek a részletekről. 
Ilteris Kagán és Bilge Tonjukuk célja sokkal inkább maga Aj Hánim volt, mint a dokúz-ogúz sereg. Ez a fiatal leány, aki az apjának, Báz Kagánnak a halála után összeszedte a dokúz-ogúzokat, rendbe szedte őket, megsokasította és gazdaggá tette őket, kezdett veszélyessé válni a gök-türkök számára, mert a kagán leánya nemcsak hogy nem maradt meg kátunnak, de szemkápráztató szépségével a gök-türkök között is visszhangot keltett. A szerint, amit Tonjukuk megtudott a kémeitől, a gök-türk bégek közül eddig kilencen tettek neki házassági ajánlatot, ám elutasítota őket. Tonjukuk a kilenc közül ötnek a nevét is megtudta. Ez az öt, akik között a gyereknek számító Erszegün is ott volt, azóta szorongó, szomorú lett. A másik négy kilétét nem sikerült megtudnia. Egy ellenőrizhetetlen hír szerint Aj Hánim egy gök-türk teginnek adta a szívét. Tonjukuk erre a kijelentésre igencsak gondolkodóba esett, mert a gök-türkök között nem volt más tegin a kagánon, a két testvérén és a két kisfián kívül. Akkor pedig ez a tegin csak Ilteris Kagán két testvére közül az egyik lehetett, ám az, hogy ezek a teginek mostanáig nem is látták Aj Hánimot, valamint az a hír, hogy ez a tegin rejtőzködik, teljesen összekuszálta a dolgot. Sőt, az volt a legfurcsább az egészben, hogy noha Bilge Tonjukuk az összes hírről tudta, hogy kitől és mikor kapta, sehogy sem tudta felfogni, hogy hogyan, kitől és mikor tudta meg ezeket. Tonjukukban kétely ébredt: Az a tegin, aki nem fedte fel kilétét, talán a gök-türk trón követelője lenne? 
Amikor Bilge Tonjukuk ezt a talányt képtelen volt megfejteni és feltárta a kagán előtt, az ő parancsára összehívta a Kurultájt. Ilteris Kagán ünnepélyesen megnyitotta a Kurultájt, amelyen a kagánon és Tonjukukon kívül még vagy húsz tegin, sád, tárkány és bujruk bég vett részt. Elmondta, hogy fejet hajtatott azokkal, akiknek feje volt, térdet hajtatott azokkal, akiknek térde volt, és mikor legyőzte a négy világtáj irányában lévő ellenségeiket, új veszély leselkedik rájuk. A veszély természetének feltárását Bilge Tonjukukra hagyta.
Bilge Tonjukuk megnevezte a veszélyt: Aj Hánim!… Azután felhívta őket, hogy gondolkozzanak el azon, hogy mi lehet az oka, hogy kilenc gök-türk bég házassági ajánlatát utasította el, elmondta a teginre vonatkozó hiányos ismereteit, aztán elhallgatott. 
Mindenki összevonta a szemöldökét. Egy időre csend támadt, közben egy bég kérdése hallatszott:
- Bilge Tonjukuk! Ki lehet az a tegin? 
Minden fej a kérdés feltevője felé fordult, és a tekintetek a bujruk bégek sorának rang szerint legvégén ülő, vén Parsz ezredesen összegződtek. 
Tonjukuk így válaszolt:
- Ezen én is gondolkodtam, de semmire sem jutottam. 
- Akkor pedig mire alapozod a gyanúdat? 
- Arra, hogy Aj Hánim kilenc kérőt kikosarazott, és megkockáztatja velünk a háborút… 
- Talán nem lehet-e ennek más oka?
- Lehet, de én így érzem…
Parsz megnyugodott. Attól tartott, hogy tudomást szereztek Urunguról és Tacsámról, ezért szállt vitába Bilge Tonjukukkal. 
Most a háborúról hoz majd döntést a Kurultáj. A bégek egyenként elmondták a véleményüket. Ezek a közlések nem hosszú szavakkal, hanem röviden, a következő szóval történtek: «Háborúzzunk!» Amikor Parsz ezredesre került sor, Parsz ezredes lelkiismereti válságba került. Neki a gök-türk államon kívül Kür Sád fiára is kellett gondolnia. Most, amikor rájött, hogy Urungu és Aj Hánim között talán titkos szerelmi kapcsolat volt, és Bilge Tonjukuk mindenről tud, és abban a kérdésben, hogy feláldozza-e, vagy sem kettőjüket, hogy megrázkódtatás nélkül élhessen a gök-türk birodalom, egy olyan kérdést tett föl magának, amire nehéz volt a válasz. Kettőjük közül az egyiknek a halála a másikuknak a halálát is jelentette. Vajon Tonjukuk tud-e mindenről? Az évek adta értő képességgel nézett Tonjukuk arcába, de erről a néma és rideg arcról semmit sem tudott leolvasni. 
Milyen nehéz is lenne másokat meggyőzni arról, hogy Urungu olyan hős, aki nem vetett szemet a gök-türk kagánság trónjára! Ha elhihették volna, Parsz kész lett volna arra, hogy mindent nyíltan elmondjon. De nem! Nem mondhatja el!…
Íme, most rá került a sor. Parsz így szólt:
- Ne háborúzzunk! 
Amikor minden szem feléje fordult, megmagyarázta:
- Küldjünk követet Aj Hánimhoz, és ajánljuk föl, hogy kössön házasságot egy gök-türkkel. Ha még aznap nem ad beleegyező választ, akkor induljunk meg!
Ilteris Kagán felállt. Vele együtt mindenki ugyanígy tett. Így szólt a kagán:
- Holnap kora reggel induljon útnak a seregünk! 
Aztán Parsz felé fordult, akinek a békére tett javaslatát a vénségének tulajdonította, és hozzátette:
- Ezredes! Te maradj Ötükenben! 
A bégek látták, hogy Parsz elvörösödött, mint egy rák. Azt láthatták, hogy a vén ezredes három lépést tett a kagán felé, és féltérdre ereszkedik:
- Hatalmas kagán! Ha vén vagyok is, olyan öreg vagyok, hogy valaha Kür Sád parancsára verekedtem! Adj parancsot, hagy csatlakozzam én is a sereghez! Legyen ez az én utolsó csatám. 

AMIKOR LEMEGY 
A NAP

Úgy esett, hogy az idős Urungu tizedes és a gyermek Deli Erszegün tizedes osztagai egymás mellett helyezkedtek el. Miután kosarat kapott Aj Hánimtól, Erszegün teljesen becsavarodott, azaz mi az hogy becsavarodott, teljesen megtébolyodott. Tudta, hogy nincs más orvosság arra hogy lehűtse a vérében fortyogó tébolyt,, csak az, ha elveheti Aj Hánimot. A dokúz-ogúzok ellen indított háború felszította benne a reményt, megörvendeztette a gyermek lelkét. Nem akadt senki a gök-türkök között, aki annyira kívánta volna ezt a háborút, mint ő. 
Urungu másképpen gondolkodott, félt nehogy valami baj érje Aj Hánimot. Tiszta szívből kívánta, hogy ha valami baj érné, hamarabb haljon meg, hogy ne kelljen látnia. Megértette, hogy ma vívja majd meg életének legrettenetesebb harcát. 
Urungu és Erszegün osztagai nemcsak egymás mellett, de legelöl is voltak. Ilteris Kagán és Bilge Tonjukuk tízezres sereggel vonult föl, hogy a dokúz-ogúzokkal, vagy jobban mondva Aj Hánimmal véglegesen leszámoljanak. 
Mindent titokban tartottak, és gyorsan útra keltek, ám nem sikerült ismét rajtaütniük a dokúz-ogúzokon. Azok az utolsó pillanatokban tudomást szereztek a dologról és felkészültek. Mivel nem volt idejük arra, hogy az értékeiket az asszonyaikkal és gyermekeikkel együtt hátrább vonják, annak minden következményével számolva, élet - halál harcra szánták el magukat. Ők mindössze háromezer embert tudtak bedobni ebbe a véres játékba. 
A verekedés a két fél eltökéltségének következtében igen keményen és gyorsan kezdődött. Előbb a törökös iramú előrenyomulásokkal és színlelt visszavonulásokkal előre - hátra hullámzottak, és egymásra nyilaztak. Aztán amint kiürültek a tegzek, kardhoz és kopjához nyúlva támadtak, összekeveredtek egymással. 
Deli Erszegün megfeledkezett a parancsnoksága alatt álló osztag irányításáról. Úgy támadt mint egy tébolyult, úgy suhogtatta a kardját, hogy oda se nézett, mit talált el. Olyannyira, hogy még azzal sem törődött, hogy a csapásainak egy részét gök-türkökre mérte, folyamatosan nyomult előre, mert eltökélte magát, hogy Aj Hánim díszsátrába jut majd, őt élve, sebesülten, vagy holtan, de kézre keríti. Ha Aj Hánim meghal, akkor Erszegün kardjától kell meghalnia. 
Urungu is ugyanaffelé a cél felé hajszolta a lovát, ám ő az egységét is irányította, és megnézte, hogy hová csap. Ő pedig azért akart Aj Hánim díszsátrához jutni, hogy megvédje a veszélytől. 
Amikor Aj Hánim főhadiszállása a háromszoros túlerőben lévő gök-türkök harapófogójába került, nyilvánvalóvá vált, hogy végül odajut majd. A nehézség abban volt, hogy másoknál hamarabb érjen oda. 
Még sem a díszsátor, sem Aj Hánim nem tűnt a szemébe, ám a dokúz-ogúzok ellenállásának keménységéből és merészségéből Urungu megértette, hogy Aj Hánim irányítja a harcot. Ő a seregét nem csak vitézségével és eszével irányította, szépségével is fellelkesítette. Csupán Urungu tudta megérteni annak a titkos okát, ahogyan a dokúz-ogúz katonák szemrebbenés nélkül halálba vetették magukat, ahogyan némán elestek és nyöszörgés nélkül meghaltak. 
A két fél teljes testi és lelki erejét bevetve harcolt. Miközben Urungu az egész osztagát elvesztve és sebesülten Aj Hánim díszsátra felé közelített, a lovát kilőtték alóla, és gyalogosan találta magát, egy szál karddal. Gyorsan körbepillantott, és azt látta, hogy akik ott voltak, azoknak a többsége gyalog van. Azok is, akiknek nem lőtték ki a lovát, azok is leszálltak a lovaikról, hogy jobban harcolhassanak ezen a szekerekkel és terhekkel megerősített térségben. Urungu a dokúz-ogúzok oldalán felismerte a páncélba öltözött Kadir Baga ezredest, és eszébe jutott a félbeszakadt verekedésük, ám rögtön meg is feledkezett a félbeszakadt párbajukról, mert Aj Hánim díszsátra a közelbe ért. Neki most Aj Hánim járt az eszében. Ezzel a gondolattal vetette magát kardot suhogtatva a dokúz-ogúzokra. 

*
**

Mire beesteledett, nyilvánvánvalóvá vált a dolgok végkimenetele. A dokúz-ogúz sereg szétverve háromfelé szakadt. Aj Hánim díszsátrát bekerítették, és a dokúz-ogúzok többsége elesett a harcok mezején. Kadir Baga százados a mellette maradt utolsó harcossal együtt igyekezett megvédelmezni Aj Hánimot, Aj Hánim pedig íjjal a kezében csatlakozott az ellenálláshoz. A szűk helyen végrehajtott véres és pusztító harc folyamán mind összekeveredtek egymással, és már nem létezett rend, parancs, és sor. Az ezredesek századosok és katonák a saját fejük szerint harcoltak egymás mellett. 
Börü százados is a díszsátor felé közeledők között volt. Véresen és izzadtan csatázott, hogy magának szerezze meg azt a dicsőséget, hogy a gök-türk kagánság közellenségét, Aj Hánimot fogságba ejtse. A bátorságának végső fokáig érve harcolt. Egy idő múltán egy páncélos dokúz-ogúz béggel találta magát szembe. Kadir Baga volt ez a nagy hősiességgel küzdő bég. A két dalia egymással szemközt került. Egy pillanat megállás nélkül egy - egy lépést tettek előre, és a köztük lévő távot lecsökkentve sohasem látott kemény kardviadalba kezdtek. Kadir Baga páncélban volt, ezért nem húzódott el a kardcsapások elől, a reménytelen támadásaival kihívást intézett minden gök-türk felé. 
A díszsátor előtti térség egyre szűkült: a dokúz-ogúzok akik egymás után estek el, és az őket leterítő gök-türkök is, egyre csak közeledtek Aj Hánim díszsátra felé. Ezgene százados és Gyula tizedes is ezen a szűk kis helyen volt, valamivel hátrább Tacsám és Parsz ezredes tűnt szembe. Deli Erszegün harci kiáltást hallatott, a vele szembenállókat kikerülve, jobbra - balra ugrált, hogy a díszsátorhoz érjen, ám amikor a dokúz-ogúzok folyton a hátában voltak, ha akarta, ha nem, kénytelen volt visszafordulni. Ismét megrekedt. 
Amikor lement a Nap, Kadir Baga belépett a díszsátorba. Amikor a nyilak zúgása megremegtette a levegőt, az első pillantásra homályos, véres színpad képét mutató díszsátorban hárman viaskodtak, dulakodtak, villogtak a kardjaik és bicsakjaik. Miután mindhárman egyszerre földre hemperedtek, az egyikük szédelegve talpra állt, és kisüvített a kapun. 
Kívül a végső küzdelem zajlott. A vén Parsz ezredes talpon, a lovának sörényére támaszkodva állt. Nem sebesült meg, ám ebben az életkorban már kimerítette, kifárasztotta a küzdelem. Az ereje végéhez ért, lihegett. Vele szemköz a legidősebb fia, Ezgene véresen állt, szomorú szemekkel nézett az apjára. 

*
** 

Amikor Urungu látta, hogy nem maradt ellenfele, gyorsan a díszsátorhoz szaladt. Amint betette a lábát, egy pillanatra megtorpant, mert semmit sem látott a sötétben, aztán a földön valami mozgást vett észre és a kardjához kapva odanézett. Urungu a szemét meresztve megismerte és megkérdezte:
- Talán te vagy az Kadir Baga?
Kadir Baga elmosolyodott:
- Kár! Anélkül fogok meghalni, hogy befejezhettük volna a párbajunkat. 
Aztán Urungu lelkét összefacsarítva a mellette fekvőre mutatva így szólt:
- Ez pedig közületek…
Amikor Urungu, akinek a szemei már hozzászoktak a sötéthez odanézett, ahová az mutatott, egy gök-türköt látott ott heverni, és a vértestvérét, Börü századost ismerte föl benne. Börü Bég elesett a harctéren, hogy már soha többé ne keljen föl. 
Urungu iszonyodva tett egy lépést:
- Kadir Baga! Hol van Aj Hánim? 
Ennek a hangnak esdeklő hangsúlya volt. A haldokló dokúz-ogúz bég fölzokogott:
- Aj Hánim a Túlvilágra jutott. Ti öltétek meg! Most már a sötétséghez jól hozzászokott Urungu felemelte a fejét és a halottakkal teli díszsátorban megismerte Aj Hánimot. Egy nyíllal a keblében hevert. Szebb volt mint valaha. Mintha csak hallaná a beszélgetést, sőt mintha érezné, hogy mi megy végbe a szívekben. 
Urungu kiejtette a kezéből a kardját. Mintha el se hinné, mintha csak álmot látna, úgy tekintett erre a szeretett halottra. Hirtelen felélénkült. A tegzét elővette és a földre dobta, és Aj Hánim elé jőve térdet hajtott:
- Aj Hánim! Aj Hánim! - szólongatta. Íme ekkor már elhitte, hogy meghalt és mélyet sóhajtott. Azután vonakodva attól hogy megvizsgálja, az ölébe vette és a díszsátor kapuja felé indult. Kadir Baga még mindig sírt.
- Ne hagyd őt egyedül. Folyton csak téged várt. - mondta, aztán zokogva meghalt. 
Urungu most már semmi másra nem gondolt, egyetlen gondolat fészkelte be magát az agyába. Karjában a kagán leányával távozott a díszsátorból… Ködös tekintettel nézett körbe. A távolban Deli Erszegün egy dokúz-ogúzzal verekedett, közelebb pedig a fia, Tacsám harcolt egy másik dokúz-ogúzzal. Közvetlenül a díszsátor kapuja mellett Parsz ezredes és Ezgene százados állt egymással szemben. 
Szomorúak voltak, mert Aj Hánimot Ezgene százados ölte meg. 
Amikor Ezgene a díszsátron belüli utolsó összecsapás során azt látta, hogy a bajtársait egymás után terítik le, a tegzéhez kapott és ő is lőtt egyet arra, amerről a nyilak jöttek, ám csak a nyílának kilövése után döbbent rá, hogy kit is lőtt le. Amikor nyilazott, nem volt olyan helyzetben, hogy át tudja tekinteni a környezetét, mert Kadir Baga olyan keményen harcolt, szinte egymaga majdnem kivégezte mindannyiukat. Akkor Börüvel együtt rávetették magukat, megbicskázták egymást, és ebből a véres játékból egyedül ő került ki élve. 
Amikor Ezgene ezeket elmondta az apjának, azt várta, hogy az majd megvigasztalja, ám Parsz nem vigasztalta, ellenkezőleg, azt mondta neki, hogy mindennek ellenére látnia kellett volna, hogy hová lő. Az a leány, akit lelőtt, nemcsak Aj Hánim volt, de rokonuk is. 
Így beszélgettek, szomorúan kínlódtak. Amikor látták, hogy Urungu a kagán leányával az ölében kilép, elhallgattak. Kür Sád fia megállt és kihúzta magát velük szemben:
- Parsz Bég! Elvennéd-e a derekamon lévő bicsakot az övével együtt? - mondta.
Az ezredes szó nélkül megtette, amire kérték. Urungu a távolban küzdő Tacsámra mutatott, és így szólt :
- A bicsakot add Tacsámnak, ha meghalna, akkor add Tacsám fiának. 
Aztán Aj Hánimmal a bal karján felpattant a csatatéren álló egyik gazdátlan lóra, és ellovagolt nyugat felé. 

A HAJSZA

A harc véget ért. A dokúz-ogúzokat legyőzték. A telihold lassan a magasba emelkedett. Amikor Tacsám sebesülten, fáradtan és erőtlenül támolyogva Parsz ezredeshez közelített, az éppen parancsot adott a fiának:
- Nem tetszik nekem ez a távozás. Keresd meg Gyulát, és eredj a nyomába. Ha lehet, akkor fordítsd vissza!
Tacsám meghallotta ezeket a szavakat, és rossz előérzettől hajtva gyanakodni kezdett. Megállt az ezredes előtt és kérdő tekintettel ránézett. Még mindig bénult volt a nyelve. Parsz átnyújtotta neki a bicsakot, amelyet Urungutól kapott:
- Az apád küldte. - mondta.
Amikor Tacsám átvette a bicsakot, izgatottan tágra meredt a szeme. Hát ez meg mit jelentsen? Amikor a vén ezredes látta a kérdő tekintetét, kielégítette a kíváncsiságát:
- Urungu elment.
Tacsám nem elégedett meg ennyivel. A kezével jelezve meg akarta kérdezni, hogy hová ment, és amikor az ezredes nyugat felé mutatott, és arrafelé fordította a szemét, miután sokáig meredten nézett abba az irányba, az arca különös lett. 
Ekkor tűnt föl Deli Erszegün forgószélhez hasonló lelki állapotban. Miután Aj Hánimot nem lelte díszsátrat és a környékét átvizsgálva, Parszot és Tacsámot észrevéve idejött, a kagán leánya felől érdeklődött tőlük. 
- Parsz ezredes! Mondd meg gyorsan! Hol van Aj Hánim? 
A ezredes hangja remegett:
- Aj Hánim a Túlvilágra jutott!
A gyermek tizedes kiabált:
- Meghalt volna? Hol a holtteste?
- Urungu elvitte.
Miközben ezt mondta, a kezével nyugat felé intett. Erszegün ismét megvadult. Megragadta Tacsám vállát, és megrázta:
- Mi dolga van nyugaton? Áruld el!… Hová vitte az apád Aj Hánimot? … Miért vitte el? 
Tacsám arcán iszonyú szenvedés látszott a holdsütésben, a bicsakra nézett, amelyet az apja hagyott neki hátra, aztán nyugat felé nézett. Nyilvánvaló volt, hogy mondani akar valamit. 
Erszegün ismét megrázta és azt kiabálta:
- Hová viszi? 
Ekkor váratlan dolog történt: Azt hallhatták, hogy Tacsám, akiről azt hitték, hogy soha többé nem fog már megszólalni, félelmetes zengő hangon, mint egy fuldokló kiabálta:
- A Halál-szakadékhoz megy!…
Erre a szavakra egy pillanat alatt felbolydult a környezete…

*
**

Amíg a telihold mennyei sugarait szórta a pusztára, ebben a végtelen térségben olyan hajsza kezdődött, amilyet senki még csak elképzelni sem tud:
Ötvenedik évéhez közeledő Urungu, a halhatatlan hős Kür Sád fia, kemény élet és olyan szenvedések után, amelyekről mi nem is tudhatunk, csak holtában talált rá szerelmére, a mennyei szépségű Aj Hánimra. A szerelmét az ölében tartva, nyugat felé haladt. 
Ezgene százados és Gyula tizedes, Parsz két hős fia, az apjuktól kapott parancs szerint egymás mellett, fej - fej mellett villámsebesen haladt a lovával. 
Deli Erszegün, aki mint minden másban, a szerelemben is tébolyult volt. Aj Hánimot valaha bosszúvággyal kevert szerelemmel szerette, mert az megölte az apját, és legyőzte őt. Ám most, hogy már halott volt, szíve megtisztult a bosszúvágytól, a tiszta szerelem maradt vissza a szívében. A tiszta szerelem hajtotta, gyermeki szívének szeleburdi tüzében égve vágtatott. 
Tacsám, akinek kínjában megnyílt a szája, megértette az apja legyőzhetetlen végzetét, tudva, hogy az hová tart. Azért hajszolta a lovát, hogy megelőzze a bajt. 
De nem csak ennyien voltak azok, akik a végtelen pusztán a Hold mennyei sugarai alatt nyugat felé száguldottak. 
A vén Parsz ezredes ugyanolyan sebesen vágtatott, nem is gondolva arra, hogy fáradt és elnyűtt teste mennyit bír, villámsebesen haladt az idősekkel, fiatalokkal és a gyerekkel együtt. 
Csak a lódobogás verte föl a puszta csendjét, ezek a hangok arról árulkodtak, hogy a lovasok nem csupán vágtatnak, hanem száguldanak, veszélyes hajszában vannak. 
Hosszú vágta után a hátul jövők ugyanazt a sebességet vették föl. Jobbra Parsz, balján Tacsám, Tacsám balján Deli Erszegün volt, baloldalt szélen pedig a két testvér, Ezgene és Gyula vágtatott. 
A Hold fényével megvilágított pusztán messzire elláttak, ki tudták venni, hogy talán a látóhatár közelében előttük egy másik lovas vágtat. Ez a másik lovas Urungu tizedes volt. Aj Hánim fejét a mellkasának támasztotta, bal karjával jól átkarolta, jobbjában a gyeplővel, előre tekintve haladt. 
Hová, hogyan ment? Ez nem volt szavakkal leírható utazás. Néha a tekintetét a látóhatárról Aj Hánim felé fordította, és olyankor őt szerelemmel és szánalommal telve még jobban magához szorította, vérzett a szíve. Minden, de minden benne volt ezekben a pillantásokban. 
Az őt üldöző öt ember a lován mind komor pillantásúak voltak, mint egy - egy kő. Parsz ezredes olyan sebesen haladt, mint hosszú évekkel ezelőtt, Kara Kagán seregének tizedeseként végrehajtott legszédületesebb vágtáikor, hogy Kür Sád fiát visszatartsa a haláltól. Mintha a lova patájának dobogásához a saját szívdobogása is társult volna. 
Tacsám, aki már tudta, hogy Kür Sád unokája, azért hajszolta a lovát, hogy megakadályozza az apja rettenetes elhatározását, a saját jogának tartotta, hogy elsőként érjen az üldözött lovashoz, ezért haragos és dühös volt, hogy a másik négyet sehogyan sem tudta maga mögött hagyni. 
Deli Erszegün tizedes azért vágtatott eszeveszetten, hogy legalább még egyszer láthassa azt a leányt, akit tébolyultan szeretett, és kérdőre vonhassa az őt megszöktetőt, a mellette lévő négy embertől megszabadulva el akarta érni Aj Hánimot. 
Ezgene százados arca, amely soha életében nem nevetett, egy belső keserűség, az Aj Hánim megöléséből eredő titkos keserűség nyomására teljesen elkomorodva előre tekintett. 
A sánta Gyula tizedes azért vágtatott, hogy teljesítse apja parancsát, és még egyszer utoljára láthassa rokonát, Aj Hánimot. Azzal a dühhel száguldott, hogy noha a hajszában résztvevők közül ő volt a legegészségesebb, nem volt megsebesülve, mégis velük azonos sebességgel halad, nem tudja lehagyni őket. 
Urungu lovának nemcsak őt, hanem Aj Hánimot is vinnie kellett, ezért a mögötte lévők lassan megközelítették. Elfáradtak a lovak, csuromvizesre izzadtak, hab ütött ki a szájukon, mégsem veszítettek a sebességükből, még mindig ugyanazzal a sebességgel haladtak. 
A Hold a magasba emelkedett, az ég csúcsára jutott. A pusztaiak éles szemei már ki tudták venni az előttük lévő lónak, a lovasának és az ölében lévő halottnak az árnyát. Ám az egyszer sem nézett hátra, sőt talán tudatában sem volt annak, hogy üldözik, folytatta az útját, egyenesen nyugat felé. Mintha a keblére szorított szerelmese meg se halt volna, csak sebesült lenne, úgy tartotta őt a lóháton a legkényelmesebb helyzetben. A szívéből fakadó erő a karjaiba áradt, úgy tartotta őt, és úgy zúdult az ismeretlenbe. Nemcsak szerelem és szánalom, hanem hatalmas tisztelet is volt abban, ahogy Aj Hánimot tartotta, és kétségtelen volt, hogy noha már meghalt, a kagán leánya érezte ezt. 
Végtelen puszta… A Hold mennyei fénye és az ütemes lódobogás…

*
**

Micsoda félelmetes is volt ez a hajsza, amely holdkeltétől a Hold deleléséig tartott! A hajszában részvevők agyában és szívében végbementekből következően igen feszített volt a hajsza, igen félelmetesen folyt. Különben ki lehetett volna-e bírni egy fél éjszakán át tartó hajszát? 
Most kétszáz lépésnyi távolság volt Urungu és a többiek között, ám a hátul jövő öt ember már nem tudta behozni ezt a lemaradást, mert az a gazdátlan ló, amire Urungu felpattant, amikor a szerelmesével az ölében kijött Aj Hánim díszsátrából, Aj Hánim lova volt. Az pedig megérezte, hogy utoljára viszi a hátán a gazdáját, kettőjüket egyszerre hordozta, ám megértette, hogy üldözik őket, és az üldözőket nem engedte közelebb. 
Urungu még egyszer Aj Hánim arcára pillantott, és ezúttal nem vette le rőla a szemeit. E mennyei szépségű arcra tekintő szemek könnyesek voltak. Könnyes szemeit az égre emelte mintha az Istenhez szólt volna: 
- Mi lett volna, ha Aj Hánim is élne, amikor a Bozkurtok életre keltek. - suttogta. 
Aztán egy láthatatlan dologra tapadó szemeinek jelentőségteljes ragyogásával előre tekintve megsarkantyúzta a lovát. Amikor a ló egy végső ugrásra rugaszkodott, Aj Hánimot az iméntinél is erősebben szorította magához. Az ajkait ahhoz a mennyei archoz érintette, amelyhez hasonlót sohasem, láttak még, és soha egyetlen korszakban sem látnak majd, megcsókolta és a még meleg, holdsugárhoz és naphoz hasonlóan szép arctól el sem szakadva egy pillanatra teljes múltja átvillant az emlékezetében, azt gondolva: «Isten veled Ötüken.», a szakadékba vetette magát…

*
**

A kétszáz lépésnyire mögötte jövő öt ember, akiknek a szemei mind Urungura szegeződtek, hirtelen azt látták, hogy Urungu eltűnik, aztán rögtön utána egy ló iszonyatos, hátborzongató, fülszaggató nyerítésére csattanva megálltak. Ezt a megállást az azonos sebességgel futó öt ló, a lovasaik parancsai nélkül hajtotta végre a szakadékba zuhanó ló égig hatoló nyerítésének hallatára.
Amíg négyőjük rettegő szemekkel nézett előre, Ezgene százados reszkető kézzel takarta el az arcát, és lehajtotta a fejét. Rögtön ezután mint egy sirató ének, tolultak Tacsám ajkaira a következő szavak: 
- A Halál-szakadék. 
Urungu a szerelmesével a keblén a Halál-szakadékba vetette magát. Az időt és a távolságot legyőzve a halálban egyesült Aj Hánimmal, hogy soha meg ne váljon tőle, akivel az életben nem egyesülhetett. 
Amikor Tacsám a «Halál-szakadék» szavakat kiejtette, nyöszörgése majdhogynem villámcsapásként hatolt be Erszegün agyába. Egy igen fürge mozdulattal a lováról leugorva a szakadék felé kezdett szaladni. A többiek lóháton akarták utolérni, de hiába… A lovak most már nem engedelmeskedtek, egy lépést sem tettek előre. Akkor ők négyen is leugrottak a lovaikról és Erszegün után szaladtak. A szakadék peremén jobbra balra futkosott a bolond tizedes. Azt kiáltozta: «Aj Hánim! Aj Hánim!» Aztán hirtelen még jobban megvadult, a földre feküdt és a fejét lefelé nyújtogatta a szakadék feneke felé, és ordítozni kezdett:
- Hé!… Urungu tizedes!… Vagy hozd őt vissza, vagy készülj a halálra! 
A szakadék mélyéről titokzatos hangok jöttek, ezek a hangok lónyerítésre, egy dalra, egy patak csobogására, egy kard csörgésére, mindenfélére hasonlítottak. 
Erszegün már nem tudta, hogy mit tegyen. Hirtelen felállva megállt Tacsám előtt. A szemébe nézve kiabálta:
- Az apád megszöktette Aj Hánimot!
A kezével a kardjához kapott. Az őrült gyerek nem tréfált. Egy pillanat alatt kardot rántva felkoncolta volna Tacsámot. A többiek tudták ezt, és ők is a kardjukhoz kaptak, ám végül nem kellet kirántaniuk. Hirtelen az egyikük egy hatalmas sóhajjal a mellkasát fogva összerogyott. A vén Parsz volt az. Az ő évek során megfáradt szíve már nem viselte el ezt a fárasztó, kimerítő rohanást és hogy Kür Sád fia Báz Kagán leányával összeölelkezve a Halál-szakadékba vetette le magát. 
Amikor látták, hogy elesik, Erszegün kivételével a többiek mind feléje mozdultak. Ezgene százados az apja fejét megemelve a karjára támasztotta. Parsz mélyeket sóhajtott, a bal kezét a szívére szorította. A szemeit erőlködve tartotta nyitva:
- A Halál-szakadék, minden évben elnyel egy férfit és egy nőt. Ez a megváltoztathatatlan törvénye. - mondta.
Az arcát elsápasztó holdfény alatt is nyilvánvaló volt. Rosszul volt. Mosolyogni igyekezett, ahogy Erszegünre nézett:
- Tizedes, nagy szenvedésen mentél át, ám tudd meg, hogy az életben nem csak ennyi szenvedést kell majd elviselned. Egyre lassuló és halkuló hangon hozzátette: 
- Néha egy hibás lépésnek hatalmas következményei lehetnek, és az élt folyását teljesen a fonákjára fordíthatja. Ezután pedig már az sem számít, ha halálig perzselődik, ég is az ember. 
Ezgene ezeknek a szavaknak a hallatára összeszorította a fogait. A szemeit lehunyva lágyan lengette a fejét. 
Parsz hirtelen egy mélyet lélegzett és megremegett, a feje a fia kezében balra billent és úgy maradt. Az ezredes meghalt. 
Gyula egy lépést tett felé, aztán megállt, és megmerevedett mint egy kőszikla. Akkor Ezgene az apja fejét lassan a földre eresztette és felállt. 
Most halálos csend volt a pusztában, amelyet az imént még lódobogás vert föl. Csupán a Hold mennyei sugarai sütöttek Isten kegyelmének megfelelően, a földet és a szíveket világosságba vonva. 
Ezgene századosra nagy teher nehezedett, ám olyan vitézként nézett a többiekre, mint aki elhatározta, hogy erős marad:
- Búcsúztassuk el áldott halottainkat! - mondta.
A szakadék felé fordultak. 
Most egy lágy hang hallatszott onnan. Megborzongtak. Ez a hang egy Ötükenben énekelt dalra hasonlított:

	A Hold végzete a sötétség
	Urungu sötét végzete.

Aztán lágy vízcsobogást hallottak. Négyőjük hirtelen kardjukat kivonva tisztelegtek a szakadék mélységébe veszett Aj Hánim és Urungu előtt, meghajtották kardjaikat. 
Visszafordultak. Miután megállva tisztelegtek Parsz ezredes előtt is, a hüvelyeikbe dugták a kardjaikat. 
A szakadékból halk mormogás, egy dal hangja jött. A négy gök-türk a tekintetét Parszról levéve összenézett: Mind a négyüknek könnyes volt a szeme…

VÉGE 

1949 Április 15., Maltepe