Nagy Farkas Dudás Erika

Az álarcos belépője

versek

 

Fiatalság

Visszagondolás
mossa el a jelent, és
hozza vissza őt

nekünk. Mert merünk
lélegzetvisszafojtva
várni rá ma is. 

Március

Résnyire nyitott
ajtón szürke galambok
szöknek égbe.

Röptük a tavasz
első, könnyű szépe, és
ébren álmodás.

Rigó hangol

Hajnalban ébred,
hangja ágyamig ér el,
és új álmot hoz,

üdét, frisset. Más
nincs. Üres az ágy, félek,
tavasz lesz, mégis.

Fenyő

Lobjukat vesztik
mások, ő idegenként áll
a kert közepén.

Csupasz óriások
veszik közre: árulás
a téli zöldje.

Kerti idill

Hosszú ideig
a cseresznyefa lombja
takarta tőlem:

fölfedezve az
álmos éjjel madara
vakon szállt el a

borostyánosba.
Riadt röpte megzavart
verebet, rigót,

túlért gyümölcsök
hullottak ölembe a
cseresznyefáról.  

Nyugalom

Az almás kertek 
téli csendje túlterjed 
a kerítésen.
Takar hó alatt alvó
őszi gazt, vele engem.

Téli kép

Esik az eső,
ráfagy a tűztövisen
álló madárra.
Tavaszt vár velem együtt,
ébren és álmában.

Bent tűz ég, de
hiába. Dermedésben
sorsára hagyott
madár és ember kiért 
győzne mindennel szemben? 

Télvég

1.
Lándzsák bújnak ki
a jégaljú földből. Zöld
kiáltás töri
a felszíni, cammogó
barnát. Jövünk, szól a fű.  

2.
Egy csöpp a fűszál
hegyéről: megmutatja
az érkezőt, és
engem, aki idevárja.
Földre hajtom homlokom.

3.
Kékes fényű a
téli délután, felhők
hozzák magukkal
az estét. Újra megfagy
a fű, foglyai maradunk.

Menekülés

Szemedet a fák 
lombjába fúrtad, látni 
- mindenáron
magadban a múltat, de
ott csak az ősz meztelen.

------------------

Csábító

(Bogdán József: Szeder indája)

Ahogy a verset
súgja forró szája és 
az szívedhez ér,

asszonyok vágya
sodorhat így el, mint a  
nem várt szenvedély.

Szenvedély

Öledbe sodor,
ha akarod idegen
leszek közben. Ne
hagyj pókhálós lomban 
töpörödni, tűzben

született asszonyt!
Vakon szállni, mint bagoly
a túl korán jött,
hajnali fényben: veszni 
a világosban, sorsom?

Szerelem

Kezdetben voltunk
mi ketten, aztán lett az
egy. Mi külön nem.

Védőbeszéd

A telefon volt
bűvös kerítőnk, hangok
sodrása vitt be

a sűrűbe, hol
a fenyők tövében csak
a nyár volt tanúnk.

Eljátszott szerelem

Ráfordultunk a
hegyi útra, fölfelé
haladva is le-

jutottunk. Pokol
bejárata volt a csúcs:
hazudtuk magunk.

Visszavonhatatlan

Kettőnk közül
kié volt a mozdulat,
ami vadállatokat

varázsolt elő
a szelíd lankák nedves
hajlataiból?

Ki volt az, aki 
merészen föláldozta
kettőnk idejét,

hogy saját bőrét 
mentve erdővé, heggyé 
váljon? A másik
 
betonomladék 
és távol, erdő helyett
elrejti a gyom,

némán vár a 
fölötte futó felhők 
alatt. Mint harcban
 
fáradt és sebzett 
állat, simul. Nem kíván
örökéletet,

se hegyet, se mást
nem akar. Erdőt se már
a másik nélkül.

Szakítás 

A gyűrűt nézi,
szemét fogja a testem
melegét őrző

fém és kő. Válasz
helyett ujjamon elhűl
a gyűrű. Értem.

Elhagyom

Tudtam, hogy követ,
úgy léptem: gondolatban
oldhat ki övet,

vagy képzeljen más
nőt helyettem, bánom én.
Tőle el, más felé.

-------------------------------------

Élt 45 évet

Kérdezi a nő,
csontbőr teste mit ér,
kell-e még tőle,

mielőtt végleg
a hideg, vakszemű éj
vonja ölére.

Fénykép  – A nő

Az öregasszony
úgy áll félúton, tél és
tükör között, mint

riadt madár a
tavalyi fészek kusza
gallyait nézve:

ki volt, ki ezt a
mérhetetlen pusztítást
tette, mi végre?

Fénykép – A férfi

Úgy állt az öreg,
hogy mögötte a téli 
kert lett a díszlet.

Nem szándékos a
beállítás, és ha jobban
megnézem a képet,

nincs is ott külön
kert és külön ember: csak
tél van, enyészet.

Az özvegy estéje

Ma még elvégez,
hogy holnap mi lesz, talány,
nem gondol vele.

Megfogja öreg
kapuja kulcsát, legyint,
és nem zárja be.

Magában beszél,
fákhoz szól már, füvekhez
a gyerek helyett.

Mert ma sem jön el,
tudja, de ha mégis, a
kapu nyitva lesz.

Az öreg háznál

Lomtalanítunk,
fazék alja tépi föl
a kukacfészket.

A fazekat még
nagyapánk tette le az 
ól mögé régen.

A mohás földből
kereken néz az égre,
a nap nem érte rés.

Kukacok bújnak
vissza a mélybe, ahol
az árnyék örök.

Sebet simogat
a fény. Ásít az időn
támadt kerekség.

Részeg éneket
hoz valahonnét felénk
a földszagú szél.

------------

Jövevény

Jobbról a város,
balról a folyó. Mehet
előre, vagy ha nem,

visszafordul. Nincs
esély letérni a más – 
ok szabta útról. 

(alapkérdés)

Mi fontosabb itt,
mint megérteni, mi ez:
türelmetlenül

élni ebben a
testben, időben, térben
és verset írni,

miközben kicsit
odébb már másmilyen
vonzás és esély.

Deák tér, 2000

A nyári meleg
összeolvasztott betont
és embert. Virág

fonnyadt a téren.
Egy hajléktalan keze
égre lendülve

szórt átkot: senki
nem vásárolt egy lapot
se tőle. Öreg

prédikátor állt
a járdaszélen, Jézus
szeretetéről

beszélt, és néha 
jeges italából egy-
egy kortyot ivott.

Ravatalnál

Sokáig nézve
a halott arcát, nem jött
szájára a szó:

a halál nem volt 
kimondható. Sehol se
volt ő, csak a test

foglalt el helyet:
üres edényben már se
halál, se élet.

(test nélkül)

Az álom sötét
egén fehér ruhás én,
suhanó lélek.

Ismerem mását,
bennem ébred a fényre,
de sok év kell még

addig, hogy léte
befedje a szabadon
szállót egészen.

Derű

Éjfélre az
asztalon
csak mezítlábas
angyalom táncol.
Kihűlt ételeket
kerülget,
mosolygok:
hagyom.

Estefelé

Ráültek a percek
a büszke mutatóra,
porba lóg az inga,
mint az idő nyelve
szomjasan.

őszi kép

figyeltem a fiút
barna volt
szép szemű  szelíd
ilyenről ábrándoznak
fiatal lányok
asszonyok is
gondolnak rájuk
ősszel  vonatra várva
amikor áll az idő
és szabadon jár
elmúlt testeken
a gondolat
csak  emlékeznek
érzelmek nélkül
hidegen
hideg férfiakra
gondolnak
akik régebben
ilyenek voltak
mint ez itt

Hiány

Ne szégyelld, 
ha megöleled utána a párnát,
ha melegét hiába keresve 
fölsírod az éjszakát,
és ha az ürességet 
neve kimondásával töltöd: 
el ne hallgass! 
Más tettben sincs több értelem, 
se vigasz.

Délután négykor

Nem mertem sokáig nyomni a csengőt,
nehogy a szomszéd kíváncsian kilépjen a teraszra,
és alvástól égnek álló haját igazgatva
bámuljon lefelé, és kérdéseket fogalmazzon:
ki ez a nő már megint nálad, 
és miért csak hozzád járnak,
hozzá pedig nem néz be soha senki?

Megvilágosodás

Erőm egyszer összegyűlt,
letéptem a maszkod:
hitem végleg megrendült,	
nem volt mögötte arcod.

Visszanéző

Nincs hiány, mi ne fogna körül,
Test és a lélek folyton követel.
Amit adtam, csak magamnak adtam,
Loptam másoktól magamnak,
És most a sokból semmi sincsen.

Döntetlen

A vén halál úgy
húzódik hozzám közel
időm lopva, hogy
észrevétlen fogyok el.
Ő engem, én becsapom őt:

már nem lesz miről
lopni az emberidőt,
a magában mit 
sem érő, nélkülem nem 
létező múltat és jövőt.

Halott asszony

Miért volna itt
bármi is öröklétű?
Próbálom a
szavakat, ide illik
mind a sorba: romlanak.

Visszapusztulok,
fájjon, legyen elmúló
kín ott, ahol a
nem sejtett csahol, bont le
csontig, lop el magamból.

Ott van a körmöm
alatt,  ami még menthető:
sebet takar. Vés
ki a húsból, véremet
fogyasztva él bűntelen.

Tűr a test, holttá
tesz múltat, újraírva
öli a jelent. 
Rejtekemből figyelem
őt: idegen. Ír velem.

XX

(A romlás vörös
virága nyílt ki öled
sápadt melegén,
bontott szirmot, mérgező
nedveket túlcsordítva.

Emlékeztél egy
régi jósra: amint
tenyered tüzét 
érintette, otthagyott 
szótlan. Ő már tudta. 

Másféle álom
súlyos karja fogott át
azóta, szorított
magához. Bújtál, hitted,
még van menekvés. Mától

szétrobbant méhed
cipeled, és csikorog
fogaid között 
a pénz: téged ingyen is
átvisz a révész, tudod.)

Kórház

Éles kés álma
irtotta benne a nőt:
a palástos már
saját vérrel rajzolt az
új, halotti lepedőn.

Tudathasadás

Végignézem, hogy
óvatos-szelíden öl
ki magából: ő

aki életre 
hívott! És én, az unott,
hagyom, élvezze 
csak a megsemmisülést!
Teste nem érző burok.

Az álarcos belépője

1.

Tudtam, hogy eljön:
várakozás nélküli
jelenlétemből
ki sem lépve, percre sem,
tettem a dolgom, amit.

2.

Hó olvadása
jelzi jöttét, rothadás
alól kilépő
táncos, ki elvarázsol:
értelmetlennek tűnik.

3.

Úgy hajol hozzám,
hogy elhiszem, van nap ott,
ahonnét jön a
nem kért szánalom, és majd
fénybe önt tűnőben is.

4.

A múlt felől ér, 
és elhagy a jövőre
nyíló ajtón. Nem
hozott semmit, az álarc
alatt viszi el arcom.

5.

Szádból hívja a
bomló szirmú virágot:
öklendezd föl a
szerelem árulását!
Kimondva megsemmisül.

6.

Fogja kezem, már
idegen árnyék után
fut velem. Követ
kettőnk egybeforrt mása:
nehezék a múlt nekem. 

7.

Szirmot bont, álmos,
kényes arca fénylőn von
magához mosolyt.
Fázom, öle síkság, vagy
mező, hol nincs rejtő lomb. 

8.

Ártatlannak hisz.
Megvár, levenné arcom,
látni, hogy mit takar 
a tükrök mása: igaz
vagy vakuló álom van ott?

9.

Rozsdával bevon,
vagy zöldes penésszel,
ágyat készít el,
hol halálod ölel meg,
vagy akit már nem akarsz.

--------------------------------------------------

elköszönő

sasfészek lakod
királyi trón bársonya
ami marasztal

nem gyökerekkel
átitatott föld szaga
bénít örökre

csak egy tekintet
ami ide köt benne és
ha kihunynak a

távlatok vége
magadnak leszel börtön
eltompult nyílhegy

Huang Honak

Lásd, süketen az
elmúlásban én üdén
várom a véget.

Ebbe a percbe
még én is beleférek,
nincs következő.

Karmod halálra
sebzi a menekülőt,
vére havat ér.

Szemek hullnak,
piros gyöngyök mutatják
a fájdalmat.

Aki ott szalad,
utána a köd-falak:
lelkedet viszi.

Nem keresel, nem
találhatsz. Hegyet, völgyet
összevon patak.

Kalász a fényben,
érett szemek tengere.
Nincs különállás.

Semmi az egész,
benne senkik vagyunk mi
is. Csak a szemed

csend üledéke,
porszem köré: mi vagyunk
a kagyló-otthon.

------------------------------------------------------

Jelenlét

1.

A bodza ága
minden lépéssel zöldebb:
túl leszünk rajta.

2.

Némaság, hol éj
ural tájat, késő nyár vonz
mellé idegent.

3.

Játssz felhőimmel,
emeld magad nyár fölé,
óvjon hűvösöm.

4.

A gáton ketten,
jobbról a város dagad,
balról a folyó.

5.

Négy bagoly köröz,
hagy kertet, korhadékot,
üresség az ősz.

6.

Ölig ér, állig.
Tavaszi áradás hor-
daléka leszek.

7.

Zöld, mint a búza,
kéken borul fölénk is.
Ne kiálts értem!

8.

Csokorba szedve,
már öregen. Tavasszal
kihull a kézből.

9.

Miattad add meg,
ásott halmok sora ne
jelentse vesztünk.

10.

Egy-egy elmarad,
a hegyre kevés ér fel.
Szól. Visszhangtalan.

11.

Dombok és lankák,
folyó. Völgybehordó szél
templomromot bont.

17.

Önmagába zárt.
Pusztulunk vele. Sehol,
akik voltunk rég.

18.

Virul. Zöldön túl.
Hervadtak leszünk mi is.
Réztábla, babér.

19.

Aki tud, hallgat.
Néma se volt még ennyi,
csírátlan talaj.

21.

Ki előbb jár az
őszben, ki később ébred
tavaszra, nyárra.

22.

Mi vagyunk. Ősök
kedve áramlik ágaink
között. Várunk.

23.

Nap-útra tért szív
fénybe halt, kereste a
jövő árnyait.

24.

Gyöngyként peregnek
a percek, csak legyintek,
szépségük fakó.

25.

Nézd, tótükör, mi
tavaszt többszöröz, és le-
húz a magányhoz.

26.

Látom a szemed,
és benne ezer piros
tulipánlángot.

27.

Hírmondója vagy,
ha borús is most, ez az!
Mégis a tavasz.

28.

Fehérben a fák,
a szó helyett virágok.
Ágakon a csend.

29.

Fáradt bohócom
az aranyló napba tért,
fény lett a mosoly.

30.

Buborék lettél,
ködbe vesző csúcson. Épp
elég ok sírni.

31.

A kép elring a
tájban, ébred mi holt volt:
zöldje emeli.

32.

Szirom suhan rég-
múltam egén: áthullna
jelenembe is.

33.

Hegyet ölelő
karjaim legyenek, hogy
léphessek felé.

34.

Láng, majd csak parázs,
ha túléli az égést,
cseppek özönét.

35.

Még nézhetném, de
veszik, a látóhatár
magába rejti.

36.

Híd ívén a nap-
fény, és rajta madár. Csak
a híd múlandó.

37.

Visszatért madár
kering volt-otthon felett.
Lélekfosztottan.

38.

Majd jövök, ha kell,
ígérte, és rebbent a
szeme sötétje.

39.

A föld behorpadt,
visszaadta tükörként
öreg arcomat.

40.

Nem kép az egész,
csak pont, örök áradat,
áttetszik rajtam.

41.

Áll és feketül,
gyökere mélységig ér,
felhőkből hajol.

42.

Tükrömben ami
a csend hangja, az nem a
hangok hiánya.

43.

Sehol egy másik,
a közel és messze mind
velem van teli.

44.

Nézem a követ,
te és én vagyunk ketten,
ébredő sziget.

45.

Hangoló rigó
az akácfacsúcson, én
vagyok az ének.

Fruska gora

1.
Amíg engedte,
átmosolyogtunk fényén,
hegygerincig ért.
Szálkás erdő takarta
el, Strazilovo felé.

2.
Karlócáról a
lóra emlékszem. Szürke
volt, legelt a
Duna-parton. Már másik
oldalról nézzük. Már kép.

3.
Esőben minden
más. A hegy öröm, titok,
magamra mara-
dás. Vörös, sáros nyomok
vezetnek a síkságig.

4.
Örömünk után
a holdsarló világol.
Üdv neki, holnap
másik hegyen járunk és
ő is több lesz. Miattunk?

Játékok

1.
Szavakat versbe
fogva ébreszt a reggel,
ablakom nyitom,
írnám: "fűről harmat a porba",
de tégla, beton.

2.
Reggel ajtómhoz
osont egy idegen macs-
ka. Ráhullott a
jázminbokorról minden
elsárgult, hervadt szirom.

3.
Csendes napokat
keresek. Lassan nyíló
virág lett álmom.
Túl sok embert ismertem.
Senkihez nem tartozom.

4.
A vers más. Álom-
ország. Rácsos kerítés
véd. Kint szilánk és
kőhalom, durvaság. Itt
jó, lehalkul a vendég.

5.
Megült a szobák-
ban a por, régi illat
szűrődik a rés-
nyire nyitott ablakon.
Halványul, halkul minden.

6.
A hang robban fent.
Más hangot szeretek. Ha
jó mélyre ások,
nem ér el. Fülelek, a
lelkemben visszhang felel.

7.
Lapozom újra,
de ott csak a tegnapunk.
Ígérték mára:
más lesz. Ott semmi vagyok. Én
akkor most hol vagyok, ki?

8.
Meneküljél, ha
a félelem az úr. Ne
vádold gyávaság-
gal az álmodót. Nála
ízlelj édes gyümölcsöt.

9.
Zuhog rám a fény,
hold lettem, ezüst virág.
Félek, lehunyja
majd a szemét, és elér
a sötét, a délután.

10
Tálcára tettem
magamat. Nem kellek sen-
kinek. Egy éhes
vándor tévedt a nyitott
ablakhoz. Velem pihen.

11.
Nyitva ablakom,
a Holdra ásít, minden
este otthagyom,
holnap jön egy másik. Vagy
én nem vagyok ugyanaz.

12.
Lépkedek napom
ismert útjain, érzem,
hogy lent a mélyben
tőlem takar valamit
a föld. Pokol kapuit.

13.
Lépteim visznek
a kertben: ott nincs határ.
Fától fáig kör-
ben, soha ugyanaz a
táj. Falak közt álmodom.

14.
Tudom már nevét,
az ünnepét, ami el-
repít hazáig.
Égben, moha-zöld ágyad,
felhőnyi takaród. Én.

15.
Ékkő a fényben
csillan: Napé az érdem.
Kapaszkodom a
fényhídon, elérem a
forrást. Egyedül vagyok.