Benjamin Hoff
Micimackó és a Tao

1993 Ugyanaz az író írta, aki később a
MALACKA ÉS A TAO-t is megírta
The Tao of Pooh
E. P. Dutton, Inc 1982

Fordította Kiss Marianne

Benjamin Hoff verseit átköltötte Varga Katalin

A. A. Milne: Micimackó c. könyvből vett részletek 
Karinthy Frigyes fordításai

Második, javított kiadás

A szöveget az eredetivel egybevetette Téri Sándor

Felelős szerkesztő Pavlov Anna

Hungarian edition  Tericum Kiadó 
Hungarian translation  Kiss Marianne, 1988

Borító Balázs P. Róbert, Elekes Károly

E. H. Shepard eredeti illusztrációival

Tipográfus Kakuk Ágnes – Alapítvány Kiadó Kft.

Kiadja a Tericum Kiadó Bt. 
Felelős Kiadó: Téri Sándor, a Tericum Bt. vezetője
Nyomta: Vörösmarty Nyomda Rt., Székesfehérvár, 1993
Felelős vezető: Papp Károly elnök-igazgató
ISBN 963 8453 002 

Han Hsziang-ce-nek

Nyáron nyaralok, télen telelek,
A Trotechnikus az mindig Elek,
Kérdezz valamit, s én megfelelek,
Nyáron nyaralok, télen telelek.

Tartalom

Előhang	13
Micimackó és a micsoda?	17
Kinek a Taója	23
Hejesirás	37
Nyáron nyaralok	49
Micimackó Módszer	79
Dógomvan	103
A legkülönb medve	123
Sehová és Semmi	149
Micimackó jelene	161
Utóhang	165 

Előhang

– Mi ez, amit írsz? – érdeklődött Micimackó, az íróasztalra mászva.
– Micimackó és a Tao – feleltem.
– Micimackó és a micsoda? – csodálkozott és maszatolt el egy épp leírt szót.
– Micimackó és a Tao – és ceruzámmal odébb taszigáltam a mancsát.
– Ez olyan, mint Micimackó és a búúú – dörzsölte a pracliját Micimackó.
– Ez nem olyan – feleltem bosszúsan.
– És miről szól? – kérdezte Micimackó, miközben előre mászott, és még egy szót elmaszatolt.
– Arról szól, hogyan lehet minden körülmények között nyugalomban és békességben élni – hördültem fel.
– Olvastad már? – kérdezte Micimackó.

Mindez akkoriban történt, amikor barátaimmal a Bölcsesség Mestereiről folytattunk eszmecserét, és valaki azt mondta, hogy minden bölcsesség Keleten született, mire én megjegyeztem, hogy nem mindegyik, ám ez a valaki ügyet sem vetve szavaimra csak mondta, mondta, terjengősen, mint ez a mondat, így hát elhatároztam, hogy bizonyítékul felolvasom egy nyugati bölcs szavait:

– Reggel, ha majd felébredsz – szakította meg Malacka a csöndet –, mi lesz az első gondolatod, Micimackó?

– Reggeli – mondta meggondolatlanul Mackó. – Nem erre gondoltál?

– Hát nem arra, ami ma történt?

Micimackó szégyenkezve bólintott.

– Dehogynem. De az ugyanaz.

– Ez mi? – kérdezte a Hitetlen. 
– Egy nyugati taoista bölcsessége.
– Mintha a Micimackóból volna – gyanakodott.
– Onnan van.
– Annak semmi köze a taoizmushoz.
– Ó, de még mennyire hogy van!
– Egy fikarcnyit sincs – mondta.
– Miért, szerinted miről szól a Micimackó?
– Arról a kis kövér Mackóról, aki összevissza mászkál, s közben butaságokat kérdez, dalokat farigcsál, különféle kalandokba keveredik, ám észbelileg mit sem gyarapszik, megmarad a maga boldog csekélyértelműségében. Hát erről szól.
– Hát a taoizmus is – feleltem.

Ekkor kezdett motoszkálni bennem az ötlet: olyan könyvet kellene írni, amely Micimackón keresztül elmagyarázza a taoista tanokat, és a taoizmuson keresztül elmagyarázza Micimackót.
Amikor ezt a szándékomat nyilvánosságra hoztam, a tudósok kiáltozni kezdtek: “Képtelenség!” meg más efféléket. Egyesek szerint ez volt a legnagyobb hülyeség, amit életükben hallottak, és csak ábrándokat kergetek. Volt, aki azt mondta, hogy az ötlet jó, de túl komplikált. “És egyáltalán, hol akarod elkezdeni?” – kérdezték. Nos, erre egy régi taoista mondás ad választ: ”Az ezer mérföldes utazás is egy lépéssel kezdődik.”
Így hát úgy gondolom, kezdjük az elején…

Micimackó és a micsoda?

– Tudod, Micimackó – mondtam –, rengeteg ember van, akinek gőze sincs arról, mi fán terem a taoizmus.
– Tényleg? – pislogott Mackó.
– Ez a fejezet tehát arra való, hogy egy kicsit megmagyarázza a dolgot.
– Ó, értem – mondta Micimackó.
– Legkönnyebben pedig úgy lehet megmagyarázni, ha elugrunk egy pillanatra Kínába.
– Micsoda? – nyitotta szemét tágra Micimackó –, most tüstént?
– Persze. Hátradőlünk, ellazítjuk magunkat és már ott is vagyunk.
– Á, értem – mondta Micimackó.

Képzeljük el, hogy egy nagy kínai város szűk utcáján sétálgatva egyszer csak aprócska boltra bukkanunk, ahol klasszikus stílusban festett tekercset árulnak. Be is megyünk és mondjuk, hogy mutassanak valamit, ami allegorikus: lehet humoros is, de okvetlenül Örökérvényű legyen. A kereskedő mosolyog.
– Épp van is ilyesmi nálam – mondja –, az Ecetkóstolók egy másolata.
És kibontva a tekercset, elénk teregeti a széles asztalra, hogy szemügyre vehessük. Majd bocsánatkérést mormolva hátramegy a boltba, és magunkra hagy a festménnyel.
Újkeletű, korrekt munka, de jól tudjuk, milyen régen készült az eredetije, habár pontos ideje bizonytalan. De a kép témája mára közismertté vált.
Három embert látunk egy ecetesdézsa körül álldogálni. Mindhárman belemártják ujjukat az ecetbe és megkóstolják. Mindhárom arc más-más véleményt tükröz. És mivel a festmény allegória, tudjuk, hogy nem holmi közönséges ecetkóstolókat látunk, hanem Kína Három Tanítómesterét, és az ecet, amit nyalogatnak, az Élet Esszenciája. A három mester K’ung Fu-ce (Konfucius), Buddha és Lao-ce, a legrégibb taoista mű szerzője. Az első arc savanyú, a második keserű, de a harmadik arcon mosoly ül. 
Konfucius számára igen savanyúnak tűnhetett az élet. Szerinte a jelen nem tart lépést a múlttal, és az ember földi irányítása nincs összhangban a Mennyei Úttal, a világmindenség irányítójával. Nagy súlyt helyezett az Ősök tiszteletére, roppant fontosnak tartotta az ősi szertartásokat és ceremóniákat, melyekben a császár, a Menny Fia közvetítőként szerepelt a végtelen ég és a véges föld között. A konfucianizmus apróra kimért, szabályos ritmusú udvari zenéje, az előírásos lépések, gesztusok és beszédfordulatok, az egész körülményes szertartásrendszer ennek a sajátságos időnek sajátságos céljait szolgálta. Feljegyezték Konfucius egyik mondását: “Ha a gyékény nem volna sima, a Mester nem ülne rá.” Ebből is sejthetjük, hogyan mentek a dolgok akkoriban.
A festmény második alakja Buddha. Ő roppant keserűnek érezte a földi létet, telis-tele érzelmi kötelékekkel és vágyakkal, amelyek szenvedésbe torkollnak. A világot egyetlen nagy kelepcének látta, ahol minden csak káprázat, és minden teremtmény a gyötrelem örökké forgó kerekei között küszködik. Hogy békére leljen, a buddhista előtt (legalábbis szerinte) egyetlen út áll: felülemelkedni ezen a “porvilágon” és eljutni a Nirvánába, a “szélmentes országba”. Habár az alapjában véve optimista kínaiak jól átgyúrták az Indiából áttelepített buddhizmust, a jámbor buddhista mégis úgy találja, hogy a Nirvánához vezető utat ugyancsak akadályozza a mindennapi létezés keserű szele.
Lao-ce szerint az ember mindenkor megtalálhatja azt a harmóniát, amely a kezdet kezdete óta fennáll az Ég s a Föld között, de ehhez nem az az út vezet, amely a konfuciusi szabályokon alapszik. Mint ahogy ezt Az Út és Erény Könyvé-ben, a Tao Te King-ben kinyilatkoztatta, a föld voltaképpen az ég visszatükröződése, és nem az ember, hanem a saját törvényei irányítják. Ezek a törvények a távoli bolygók forgására éppúgy kihatnak, mint az erdei madarak és a tengeri halak életére. Lao-ce szerint minél több ember üti bele az orrát a természet egyensúlyába, annál inkább felborul a harmónia. Minél több az erőszak, annál nagyobb a baj. Hisz mindennek megvan a saját belső természete – akár nehéz, akár könnyű, akár nedves, akár száraz, akár gyors, akár lassú –, amit nem lehet “megerőszakolni”, mert abból csak baj származik. A harc elkerülhetetlen, ha valamire kívülről kényszerítenek absztrakt és önkényes szabályokat. És ekkor lesz csak igazán savanyú az élet.
Lao-ce szerint a világ nem kelepce, hanem bölcs tanítómester, akinek a leckéit éppúgy jó lesz megtanulnunk, ahogyan törvényeit is követnünk kell. És akkor minden jól megy majd. Lao-ce nem azt tanácsolja, hogy emelkedjünk a “porvilág” fölé, hanem azt, hogy egyesüljünk a “világ porával”. Azt, amit minden égi és földi dolog mögött működni látott, elnevezte tao-nak, “az Út”-nak. Tanításának egyik alapelve volt, hogy a Világmindenségnek ezt az Útját nem lehet méltóképpen szavakkal leírni, mert az egyaránt sértené az Út korlátlan hatalmát és az emberi elmét is, amely megkísérelné megtenni azt. Az Út lényege mégis érthető, és azok értik meg leginkább, akik legtöbbet törődnek vele és az élettel, amely elválaszthatatlan tőle.
Az évszázadok folyamán Lao-ce klasszikus tanítása is változott, és felosztódott filozófiai, szerzetesi és népi vallási formákra. De a taoizmus fő tételeit mindegyik magában foglalta. Mi most itt a taoizmus alapjával foglalkozunk, aminek leegyszerűsítve az a lényege, miként értékeljük és dolgozzuk fel mindazt, ami a hétköznapi életben történik velünk, s mit tanulhatunk belőle. Ennek a harmonikus életmódnak természetes következménye a boldogság. Úgy is mondhatjuk, hogy a taoista személyiség legfigyelemreméltóbb tulajdonsága a boldog derű és az a finom humorérzék, amely a legmélyértelműbb írásokban is jelen van – például a kétezer-ötszáz éves Tao Te King-ben. A taoista irodalom második legnagyobb alakjának, Csuang-ce írásaiból a csendes nevetés úgy buggyan fel, akár a forrás vize.

– No és mi köze van ennek az ecethez? – szólal meg Micimackó.
– De hisz folyvást azt magyarázom.
– Nem értem – röstelkedik Micimackó.
– Mindjárt tovább mondom.
– Akkor jó – mondja Micimackó.

Miért mosolyog Lao-ce a festményen? Hiszen az életet szimbolizáló ecet roppant kellemetlen ízű, ezt a másik két arc is híven tükrözi. Ám a taoista, aki harmóniában van az életkörülményekkel, azt is pozitívummá változtatja, ami másoknak negatívum. Taoista nézőpontból a savanyúság és keserűség a kicsinyes és elégedetlenkedő elme szüleménye. Az élet maga édes, ha megértik, és arra használják, amire való. Ez az Ecetkóstolók üzenete. 

– Édes? Úgy érted, olyan, mint a méz? – érdeklődik Micimackó.
– Annyira azért talán nem – felelem. – Túl tömény lenne.
– Meddig kell még Kínában maradnunk? – kérdezi Micimackó gyanakvóan.
– Semeddig. Most már mindent alaposan elmagyaráztunk, úgyhogy visszamehetünk az íróasztalhoz.
– Vagy úgy. Akkor éppen ideje, hogy együnk valamit – mondja Micimackó, és elballag a konyhakredenc felé.

Kinek a Taója?

Öreg este lett, és mi még mindig a bölcsesség fogalmáról vitatkoztunk, és már majd elaludtunk, amikor Micimackó egyszer csak megjegyezte, hogy a taoista elvekben való jártasságát bizonyos Agg Elődöktől örökölte.

– Például kitől? – érdeklődöm.
– Például Pu Tao-ce-től, a híres kínai festőtől.
– Azt Vu Tao-ce-nek hívják.
– Akkor mit szólsz Li Pu-hoz, a neves taoista költőhöz? – kérdezi óvatosan Micimackó.
– Li Po-ra gondolsz netán.
– Ó – pislog lefelé Micimackó.
Hirtelen eszembe jutott valami.
– Ugyan, sose bánd – vigasztalom. – Hiszen a legfontosabb taoista elvet mégiscsak rólad nevezték el.
– Igazán? – néz rám reménykedve Micimackó.
– Hát persze. P’u, vagyis a Faragatlan Tönk.
– Ezt el is felejtettem – mondja Micimackó.

Ha már itt tartunk, nézzünk utána, mi is az a P’u, vagyis a Faragatlan Tönk. Kövessük hát a klasszikus taoista módszert, és ne akarjuk erőszakkal agyonmagyarázni, mert az csak növelné a homályt, és még azt a benyomást keltené, hogy az egész csak szellemi agytorna, ami akár el is hagyható. Mondhatnánk erre, hogy jó, jó, az ötlet remek, de mi ez az egész? Mindjárt bemutatjuk, méghozzá többféleképpen.
A P’u szócskát egyébként rövid u-val kell kiejteni, úgy valahogy, mintha egy bogarat fújnánk le a karunkról egy forró nyári napon.
Mielőtt mindent megvilágító Szakértői Véleményünkkel előállnánk, tisztázzunk valamit.
A Faragatlan Tönk elvének lényege az, hogy a legegyszerűbb dologban is benne rejlik a saját természetes ereje, az az erő, amely könnyen félrecsúszik és elvész, ha az egyszerűség körül bármi megváltozik. A kínai szótár szerint P’u  a következőket jelenti: természetes, egyszerű, tiszta, becsületes. A P’u  két különböző írásjel kombinációja: az első, ami a szógyök, fát, illetve erdőt jelent. A második, a kiejtésre utaló jel pedig sűrű fákat, erdőséget. Így hát abból, hogy “fa a sűrűségben” vagy “kivágatlan erdő” a “dolgok a maguk természetes állapotukban” jelentés bontakozik ki, amely a mi átírásunkban mint “faragatlan tönk” jelenik meg.
E taoista alapelv nem csak a természetes szépségű és funkciójú dolgokra, hanem az emberekre is vonatkozik. No meg a Medvékre. Ezzel el is érkeztünk Micimackóhoz, a Faragatlan Tönk kicsinyített másához, aki időnként egy kicsit csekélyértelműnek látszik…

– Én azt hiszem, jobbra kellene tartanunk…– mondta Nyuszi idegesen. – Te mit gondolsz, Micimackó? 

Micimackó a két mancsára pillant. Tudta, hogy az egyik jobb a mancsa. Ha az ember elhatározza, hogy melyik az, akkor biztos, hogy a másik a bal. De nem emlékezett, hogy kezdje.

– Hát…– mondta lassan. 

…de nem érdekes, hogyan látják mások, különösképpen azok, akiket becsapott a látszat, a lényeg az, hogy Micimackó, a Faragatlan Tönk véghez tudja vinni, amit akar, éppen azért, mert csekélyértelmű. Ám akármelyik erdőjáró, öreg taoista a megmondhatója, hogy a csekélyértelműség nem azonos szükségszerűen az ostobasággal. Igen fontos megjegyeznünk, hogy a taoista ideál a csendes, higgadt, “tükörésszel” elmélkedő Faragatlan Tönk, és az sem véletlen, hogy a Micimackó-nak és a Micimackó kuckójá-nak az igazi hőse Micimackó, nem pedig a bölcselkedő Nyuszi, Bagoly vagy Füles:

– A dolog úgy áll – vallotta be végre Nyuszi –, hogy mi bizony valahol eltévedtünk.

Egy árokban pihentek, fenn az Erdőben. Micimackó már unta az árkot, gondolta, ez valahogy úgyse jó így, mert akármerre indultak, mindig ugyanabba az árokba értek vissza. Valahányszor feltűnt előttük a ködben, Nyuszi mindig diadalmasan kiáltotta: “No, végre tudom, hol vagyunk!” Ilyenkor Micimackó szomorúan megjegyezte: “Hiszen én is tudom.” Akart is valamit mondani, de nem jutott más eszébe, csak annyi, hogy “SEGÍTSÉG! SEGÍTSÉG! SEGÍTSÉG!” Igaz, kicsit ostobának tetszett az ilyesmi, mikor Nyuszi és Malacka is ott voltak mellette.

– Hát – mondta Nyuszi hosszabb hallgatás után, miközben senki sem rebegett köszönetet a szép sétáért – mégiscsak jobb lesz, ha felszedelőzködünk… Melyik lesz a legjobb út?

– Az hogy volna – kérdi Micimackó lassan –, ha, mihelyt innen kitesszük a lábunkat, újra megpróbáljuk megkeresni… és újra visszatalálunk?

– Mi hasznunk volna abból? – kérdi Nyuszi.

– Hát ha haza akarunk találni, és képtelenek vagyunk… úgy gondoltam, hogy ha ide akarunk visszatalálni, akkor ezt se találnánk meg többet; na és az direkt Jó Dolog lenne, ha nem látnánk ezt többet, mert akkor esetleg olyasmit találunk, amit nem keresünk,  és akkor az a valami, amit keresünk, de nem találunk, talán az a valami lenne, amit nem keresünk, de találunk.

– Ennek nem sok értelmét látom – vélte Nyuszi.

– Mert nincsen is – mondja Micimackó alázatosan. – De mikor elkezdtem mondani, még volt értelme. Valami elromlott közben.

– Ha kijönnénk az árokból, és aztán visszajönnénk bele, akkor megtalálnám…

– Azt gondoltam, hogy esetleg mégse találnád meg… Csak éppen gondoltam rá…

– Nézd, próbáld meg – mondta hirtelen Malacka. – Mi majd itt várunk rád.

Nyuszi csak nevetett azon, hogy milyen ostoba ez a Malacka. Mehetett úgy száz métert, aztán megfordult és jött vissza… Micimackó és Malacka már húsz percig vártak akkor. Micimackó felállt.

– Gyerekek – mondotta Micimackó. – Valami eszembe jutott. Nézd, Malacka, menjünk haza.

– De kérlek, Micimackó – sikoltott Malacka, és csupa izgalom volt –, te talán tudod az utat?

– Nem – ismerte be Micimackó. – De nekem tizenkét csupor mézem van a kredencemben, ezek engem már órák óta várnak haza. Eddig nem hallottam, hogy mit akarnak, mert ez a Nyuszi beszélt és beszélt és beszélt, de ha senki se beszél, csak azok a tizenkét csuprok, akkor… azt hiszem, Malacka, én tudni fogom, merről jön a hang… Most gyerünk.

Együtt indultak, egy ideig Malacka nem is szólt semmit. Nem akarta zavarni a csuprokat. Hirtelen mégis valami hangot adott… majdnem hogy visított… ahogy Malackák szoktak… kezdett ám; mert kezdte tudni, hol vannak. Hangosan persze nem merte mondani, mert hátha mégis téved. Mikor annyira biztos volt a dolgában, hogy már azt se bánta, hívják-e a csuprok vagy se, valaki elkiáltotta magát előttük: a ködben ott állt Róbert Gida.

Ezek után, ha az Okosság nyomna többet a latban, Nyuszi lenne a Sztár, nem pedig ez a Medve. Ám a dolog nem így áll. 

– Itt vagyunk, mert Boldog Csütörtököt akartunk neked kívánni – mondta Micimackó. Párszor ki-be-járt az ajtón; mégis, ki kellett próbálni, biztos-e, hogy éppen olyan jól ki tud majd jönni, ahogy bement.

– Miért, mi különös van azon, hogy Csütörtök van? – kérdezte Nyuszi. Mire Micimackó elmagyarázta a dolgot. Nyuszi, akinek mindig Rengeteg Fontos Dolga volt, csak annyit mondott:

– Én azt hittem, hogy csakugyan valami komoly dolog hozott ide –, mire persze leültek, és azért kaptak valamit. Nemsokára Micimackó és Malacka újból felkerekedtek, most hátulról kapták a szelet, nem volt olyan nagy a baj.

– Nyuszi csöppet se buta – mondta Micimackó elmélyedve.

– Úgy van. Okos – vélte Malacka.

– Esze, az van neki.

– Van neki – vélte Malacka. – Esze, az van neki.

Mire hosszú hallgatás következett.

– Úgy vélem – mondta Micimackó –, ez az oka annak, hogy soha semmit meg nem ért.

Ha még Okos Nyusziból is épp az hiányzik, ami kell, akkor Tüskés Fülesből pláne hiányzik. Hogy miért? Ő képviseli a Füles Magatartásformát. Úgy is mondhatjuk, hogy Nyuszi jól bevált módszere szerint a tudás arra való, hogy Okosak Legyünk, Bagolynak pedig az a nézete, hogy a Tudástól Bölcsnek Tűnhetünk, és Füles szerint a Tudás arra jó, hogy Mindig Panaszkodjunk Valamiről. Bárki láthatja, hogy a Füles Magatartásforma útjában áll az afféle dolgoknak, mint bölcsesség és boldogság, és igencsak gátat vet az életben minden igazi Beteljesülésnek.

Füles, Öreg Szürke Csacsi a folyóparton állt, és nézte magát a víztükörben

– Nagyképűség – mondta. – Ez a helyes kifejezés. Nagyképűség, ez az én bajom.

Megfordult és lassan leballagott vagy húsz lépést, betottyant a vízbe, átsétált a folyón, s a túlsó parton lassan visszaballagott. Akkor megint megnézte magát a vízben.

– Mindjárt gondoltam – jegyezte meg. – Ez a profilom se jobb.  De ki törődik vele? Senki. Nagyképűség. Mondom.

Valami reccsent mögötte, és a sűrűből előjött Micimackó.

– Jó reggelt, Füles! – mondta Micimackó.

– Jó reggelt, Mackó! – mondta mélán Füles. – Ha erről egyáltalán lehet szó a mai időkben. A magam részéről erősen kétlem. De semmi. Szót sem érdemel. Bocsánat.

– No mi baj már megint?

– Semmi, Mackó, semmi. Csak úgy mondom. Sokféle népek vannak. Egyik nem akar, a másik nem tud. Ennyi az egész.

Ám ne higgyük, hogy a Füles Magatartásforma nélkülözi a humort, mégha az keserű is.

– Szervusz, Füles – kiáltották vígan már messziről.

– No! – mondta Füles. – Talán eltévedtetek?

– Nem a!...Csak meg akartunk látogatni – mondta Malacka. – És hogy milyen is nálad. Nézd csak, Micimackó, hisz ez a ház még áll!

– Persze, hogy áll – mondta Füles. – Ez furcsa. Talán valakinek le kellett volna bontania?

– Azt hittük, hogy esetleg a szél elvitte – vélekedett Micimackó.

– Senki se vitte el. Talán elfelejtették…

… csak hát ez az egész nem is olyan rettentő mulatságos. Nem annyira, mint hinnénk. Annál egy kicsit bonyolultabb. Egyáltalán, mi az, ami Mackót annyira szeretetre méltóvá teszi?

– Hát először is… – mondja Micimackó.

– Először is itt van a Faragatlan Tönk elve. És mi az, ami még oly megnyerő Micimackóban? Mi más, mint…
– Hát, először is…

–… mint az egyszerűség, a Faragatlan Tönk egyszerűsége. Ebben az egyszerűségben a legszebb a praktikus bölcsesség, az a bizonyos lássuk-csak-mit-is-lehet-itt-enni bölcsesség, amellyel tényleg menni lehet valamire.
Nézzük meg tehát, hogyan jellemzi maga Micimackó a Faragatlan Tönköt.

– Mondanál nekünk valamit a Faragatlan Tönkről, Micimackó?
– A miről? – ül fel hirtelen Micimackó, tágra nyitva szemét.
– A Faragatlan Tönkről. Hisz tudod…
– Ó, a…Ó.
– Mit tudsz róla?
– Nem én csináltam – mondja Micimackó.
– Te…
– Csakis Malacka lehetett.
– Nem én voltam! – visítja Malacka.
– Ó, Malacka! Hol…
– Sehol – vágja rá Malacka.
– Akkor valószínűleg Nyuszi lehetett – próbálkozik Micimackó.
– Én biztos, hogy nem! – erősködik Malacka.
– Szólt valaki? – bukkan elő Nyuszi egy szék mögül.
– Á, Nyuszi – mondom –, épp a Faragatlan Tönkről beszélgetünk.
– Sose láttam – közli Nyuszi.  De megyek és megkérdezem Bagolyt.
 Nem font…
 Már késő – mondja Micimackó.  Elment.
 Sose hallottam még Faragatlan Tönkről – mondja Malacka.
 Akárcsak jómagam – dörgöli a fülét Micimackó.
 Csak szókép – mondom.
 Milyen kép? – ámuldozik Micimackó.
– Szókép. Azt jelenti, hogy amikor Faragatlan Tönköt mondunk, az olyan, mintha Micimackót mondanánk.
– Ennyi az egész? – kérdi Malacka.
– Mindjárt gondoltam – mondja Micimackó.

Micimackó nem tudja elmondani nekünk, mi is az a Faragatlan Tönk, mert ő maga az. És ez a Faragatlan Tönk lényege.

– Tökéletes leírás. Köszönöm, Micimackó.
– Nem tesz semmit – mondja Micimackó.

Ha egyszer megszabadultunk az önteltségtől, a bonyolultságtól és még jó néhány más dologtól, amelyek utunkban állnak, előbb-utóbb felfedezzük, hogy az az egyszerű, gyermeki és rejtelmes titok, ami a Faragatlan Tönk, csupán ennyi: Élni Jó.

Valamelyik őszi reggel, mikor a szél lekaszálta a leveleket a fákról, és olyan hideget csinált az éjjel, hogy az ágakat is le akarta kaszálni, Micimackó és Malacka ketten üldögéltek a Gondolkodó Sarkocskában, és törték a fejüket.

– Mert ami engem illet, én azt vélem – mondta Micimackó –, elmegyek a Micimackó Kuckóba, és meglátogatom Fülest… Ekkora szél! Hátha az ő házát is elfújta? Talán azt akarja, hogy segítsünk neki újat építeni?

– Ami pedig engem illet, én azt tartom, keressük fel előbb Róbert Gidát… de ha nincs odahaza, akkor úgyse kereshetjük fel – mondta Malacka.

– Na akkor menjünk és látogassunk meg mindenkit – vélte Micimackó. – Mert ha az ember úgyis órák hosszat sétált már a szélben, és hirtelen betoppan valakihez, és ott azt mondják neki: “Ejnye, Micimackó, éppen jókor jöttél, mert van itt egy kis nyalánkság részedre” – akkor rendben is van minden, mert akkor azt úgy hívom, hogy: “Jaj de jó Nap.”

Malacka ugyan azt tartotta, hogy valami okának kell lennie, ha az ember valakit látogat. Az ember beteget látogat, vagy valamit meg akar tudni, valamit ki kellene eszelnie Micimackónak. Talán ki tud eszelni valamit.

Micimackó tud.

– Mehetünk is… Azért megyünk, mert úgyis Csütörtök van, és kívánhatunk mindenkinek Boldog Csütörtököt.

A Faragatlan Tönk állapot kifejleszti bennünk azt a képességet, amely birtokában örülni tudunk az egyszerűségnek és a nyugalomnak, a természetnek és a tisztaságnak. Ebből viszont egyenesen következik az a képesség, hogy spontán csináljuk a dolgokat vagy hagyjuk őket menni a maguk útján, még ha mások időnként furcsállják is azt. Mint ahogy ezt Malacka leszögezi a Micimackó-ban: “Mackónak alig van valami esze, mégse esik baja sohasem. Ostobaságokat csinál, s a végén minden jóra fordul.
A jobb megértés végett vessünk most egy pillantást olyasvalakire is, aki mindennek épp az ellenkezője. Itt van például Bagoly…

Hejesirás

Sövényen és cserjén keresztül ballagott Mackó. A rekettye- és hangabokrokon át, buckákon túl és megint vissza, és így végre fáradtan és éhesen, elérkezett a Százholdas Pagonyba. Mert a Százholdas Pagonyban lakott Bagoly.

– És ha valaki tud valamit valamiről – mondta magának Micimackó –, akkor az csak Bagoly lehet, vagy ne hívjanak Micimackónak.

Ezzel hát el is érkeztünk Bagoly házához, ahol már annyian jártak előttünk, választ várva a legkülönbözőbb kérdésekre. Vajon mi megkapjuk itt a választ?
De mielőtt belépünk és körülnézünk, fontos, hogy legyen némi elképzelésünk a Bagoly-féle tudósokról, különös tekintettel a taoizmus álláspontjaira és elveire.
Először is szögezzük le, hogy Kínában a tudósok általában – elméletben és gyakorlatban is – Konfucius követői voltak. Ezért mintha más nyelven beszéltek volna, mint a taoisták, akik viszont úgy néztek a konfuciánus tudósokra, mint holmi nyüzsgő hangyákra, akik belemásznak az élet “finomságaiba”, ide-oda rohangásznak, és hol felcsipegetik, hol elpottyantják a morzsákat. A Tao Te King legutolsó fejezetében ezt írja Lao-ce: “A bölcsek nem tudósok – a tudósok nem bölcsek.” Számtalan taoista osztotta és osztja ma is ezt a nézetet.
A taoisták szerint, miközben a tudományosan képzett elme hasznos lehet bizonyos dolgok boncolgatására, addig a mélyebb és tágabb dolgok megközelíthetetlenek maradnak számára. Csuang-ce taoista író így önti ezt szavakba:

A kútban üldögélő béka éppúgy nem tudja elképzelni az óceánt, ahogyan az egynyári rovar sem tudja elképzelni, mi a jég. Akkor hát hogyan is érthetné meg egy tudós a Taót? Tudása korlátok közé szorítja.

Fura dolog, hogy a taoizmust, amely a Teljes Ember, az Igaz Ember, a Lelki Ember útja (hogy néhány taoista fordulattal éljünk), itt Nyugaton többnyire a Tudós Bagoly, az Ész, az Akadémikus, a porlepte Szórakozott Professzor tolmácsolja. Ez a tökéletlen és kiegyensúlyozatlan teremtmény igen távol van a teljesség és függetlenség taoista ideáljától. Mindenféle elvont dolgot kicsinyke kategóriákra és részekre parcellázgat, miközben a mindennapi életben ügyefogyottnak és szétesőnek bizonyul. Ahelyett, hogy a taoista mesterektől és a közvetlen tapasztalatokból tanulna, intellektuálisan és közvetett módon szerez ismereteket: a könyveket bújja. És mivel általában nem tudja átvinni a taoista elveket a mindennapok gyakorlatába, úgy magyarázza ezeket az elveket, hogy éppen a legfontosabb részeket hagyja ki, afféle csekélységeket, mint például: mi a hatásuk, és hogyan lehet alkalmazni őket.
Mindennek a tetejében roppant nehéz a taoizmus szellemét felfedezni ezeknek a humortalan Akadémikus Gyászvitézeknek élettelen írásaiban, akiknek kifakult Tudományos Disszertációiban még annyi taoista bölcsesség sincs, mint egy panoptikum viaszfiguráiban.
De körülbelül ugyanezt várhatjuk az Absztrakt Bagolytól is, a Konfucianizmus Felszentelt Tudósának fonnyatag nyugati ivadékától, aki Nemes, ámde kissé Fantáziátlan Ősével ellentétben azt hiszi, hogy valamiféle kizárólagos jogosítványa van egy egész rakás...
– És az micsoda? – szól közbe Micimackó.
– Mi a micsoda?
– Amit most mondtál az a Konfúzus, vagy mi, az a Felszeletelt Tudós.
– Lássuk csak. Konfúzus, Felszeletelt Tudós az, aki a Tudományt a Tudomány kedvéért műveli. Az, aki megtartja magának vagy szűk körének azt, amit megtanult, aki fontoskodó, hencegő értekezéseket ír, amelyekből senki egy mukkot sem ért, ráadásul folyvást a többiek felvilágosításán ügyködik. Érted?
– Sokkal jobban – feleli Micimackó.
– A Konfúzus, Felszeletelt Tudós legjobb példája Bagoly.
– Értem – mondja Micimackó.

Akkor hát térjünk vissza Bagolyhoz. Lássuk, mit is ír róla Nyuszi. Meg is van:

… egyszerűen muszáj tisztelni olyasvalakit, aki helyesen le tud írni afféle szavakat, mint például a kedd. Lehet, hogy nem is írja helyesen, de nem az a fontos. Vannak napok, amikor a kedd helyesírása nem is számít.

– Tényleg, Micimackó, te például hogy írnád le azt, hogy kedd?
– Hogy mit?
– Kedd. Hisz tudod – hétfő, kedd…
– Kedves Micimackó – mondja Bagoly. – Mindenki tudja, hogy a keddet két dével írják.
– Igazán?
– Természetesen – válaszol Bagoly. – Minekutána ez a hét második napja.
– Ja, szóval ez így megy? – bámul Micimackó.
– Rendben, Micimackó. – mondom. – És akkor mi jön kedd után?
– Csütörrrtök.
– Bagoly, te mindent összezavarsz. Kedd után nem csütörrrtök, akarom mondani csütörtök jön.
– Hát ugyan mi?
– Hát a máma – sivítja közbe Malacka.
– Kedvenc napom – mondja Micimackó.

Nekünk is. Érdekes, vajon miért nem kedvelik a tudósok? Talán azért, mert annyit foglalkoznak a többi nappal, hogy már Belezavarodtak.
Ezekben a tudósokban még az is szerfelett bosszantó, hogy olyan Hosszú Szavakat használnak, amelyeket alig lehet megérteni…

– Nos – mondta Bagoly –, a szokásos eljárás ilyen esetekben a következő…

– Nem ismerek semmiféle Szokásos Eljárás nevű állatot. És ételt se. Ételben ismerem a Tojásos Galuskát. Én csak egy szegény medvebocs vagyok, különben is az agyvelőm meg van hűlve, és az ilyen hosszú szavakat nem szeretem.

– Arról van szó, hogy mi a teendő.

– Amennyiben arról van szó, akkor nem bánom – jegyezte meg Mackó engedékenyen.

… és gyakran az az érzésünk, hogy ezekkel a félelmetes szavakkal direkt azt akarják elérni, hogy ne is értsük meg. Így aztán a tudósok Mindenki Felett Állónak tűnhetnek, és fel sem merülhet annak gyanúja, hogy esetleg Valamit Nem Tudnak. Tudós szemszögből nézve a nemtudás egyébként is főbenjáró bűn.
Gyakran bizony kissé nehezen értjük meg a tudósokat, mert tudományukat nem sikerül összeegyeztetni saját tapasztalatainkkal. Mondhatnánk úgy is, hogy Tudás és Tapasztalat nem beszélik feltétlenül egy és ugyanazt a nyelvet. De vajon a tapasztalat útján szerzett tudás nem értékesebb-e, mint az, amelynek nem a tapasztalat a forrása? Szerintünk egyáltalán nem ártana némely tudósnak, ha időnként kisétálna a szabadba, és beszippantana egy kis kinti friss levegőt. Kifejezetten jót tenne neki, ha a füvön mászkálva elbeszélgetne az állatokkal. Hát szóval így.

– Sok ember beszél az állatokhoz – mondja Micimackó.
– Talán igen, de…
– De nem sok akad, aki meg is hallgatja őket. És ez a baj – teszi hozzá.
Más szavakkal ez azt jelenti, hogy Tudni többet jelent, mint pusztán precíznek lenni. Ahogyan ez Han-san, a misztikus költő írja:

A tudós Vang 
nevette verseim,
ütemük rossz,
S hibádzik mind a rím.
Szerinte, haj,
mértékük oly silány,
hogy elolvasni kár.
Nevetek én,
nevetek versein,
szabályosak, 
bővében ott a rím.
Csak az a baj,
akárha volna vak,
s úgy írná: ez a nap.

Gyakran megtörténik, hogy amikor az ember – tudósokhoz hasonlóan – valami lényegtelen aprósággal bíbelődik, egyre inkább belezavarodik. Micimackó igen akkurátusan írja le a Konfúzusok gondolkodásmódját:

Hétfőn, mikor a hőség rekkenő,
Eszembe ötlik egy Bökkenő:
hogy kicsoda a micsoda,
s hogy mikor és hová az akkor és oda.

Kedden, ha hull a hó és fú a szél.
egy hang odafenn sürgetve beszél:
míg meg nem mondod, addig havazok,
hogy azok-e ezek, vagy ezek-e azok.

Szerdán kék égbolton a nap hunyorog,
tűnődni ráérek, nincs semmi dolog.
Ki kell találnom jövő hét keddig,
hogy mennyi és meddig az ennyi és eddig.

Csütörtök reggel megint itt a hideg,
zúzmara ingben a bozót didereg.
Ilyenkor érzed, mi mélyen igaz,
Hogy az meg ez meg ez meg az.

Pénteken…

Csakugyan, ki is az az az meg ez ? A Felszeletelt Tudósok leglényegesebb tevékenysége abból áll, hogy mindenre neveket aggatnak. Fa. Virág. Kutya. De az ég szerelmére, meg ne kérd őket, hogy a fát megmetsszék, a virágot elültessék, vagy a kutyát gondozzák! (Kivéve persze, ha szereted a kellemetlen meglepetéseket.) Az élő és fejlődő dolgok idegenek tőlük.
Persze azért a maguk hervasztó és unalmas módján a tudósok is jók valamire. Rengeteg információt szolgáltatnak. De hiába, van Valami, ami több ennél, és ez a Valami az, ami igazán fontos az életben.

Zsupsz!
– Mondd, Micimackó, nem láttad a másik ceruzámat?
– De igen, Bagoly használta az előbb.
– Itt is van. Hát ez meg mi? “Földimalacok lelki zavarai.”
– Tessék?
– “Földimalacok lelki zavarai.” Ezt írta ide Bagoly.
– Jaj istenem, hát lelki zavaraik vannak?
– Most mondd! És valaki egészen elrágta a ceruzámat!

Van itt még valami különös: nevezetesen, hogy a Tudomány mindig a Faragatlan Tönköt hibáztatja – amit egyébként Tudatlanságnak nevez – mindazon problémákért, amelyeket a Tudomány saját magának okoz közvetve vagy közvetlenül korlátoltsága, rövidlátása vagy felületessége miatt. Például, ha odaépíted a házadat, ahonnan elfújhatja a szél, vagy hagyod, hogy darabokra szedjék, miközben azzal vagy elfoglalva, hogyan is kell írni a Lekvár-t, akkor vajon mi fog történni minden valószínűség szerint? No igen. Tudjuk. Mégis, mit is mondott Bagoly, miközben ripityomra ment szét a háza?

– Micimackó –  mondta Bagoly igen szigorúan –, te csináltad ezt?

– Nem hinném – mondta alázatosan Mackó.

– Hát akkor ki csinálta?

– Alighanem a szél – vélte Malacka. – Alighanem leszedte a szél a házadat, Bagoly.
– Ú-úgy? Gondoltam, inkább Micimackó.

– Nem a’ – mondta Micimackó.

Annak a bizonyos Tudomány a Tudományért résznek az alátámasztására idézzünk fel egy részletet a Micimackó kuckójá-ból. Füles épp azzal foglalatoskodik, hogy megfélemlítse Malackát valami izével, amit három pálcikából csinált…

– Tudod-e Malacka mit jelent az A betű?

– Nem tudom, Füles.

– Az A betű tanulást jelent és Műveltséget jelent és minden egyebet, amit te és Micimackó soha nem fogtok elérni. Ezt jelenti az A betű.

– Ó – mondta Malacka, és gyorsan hozzátette: – Úgy értem, hát ezt jelenti. 

– Én mondom neked. A népek csak úgy jönnek-mennek az Erdőben, és azt mondják: “Ez csak Füles volt, nem számít.” És csak járkálnak jobbra-balra, és azt mondják: “hahaha, hejje-hujja”. De az A betűről nem tudnak semmit. Nem, nem. Nekik ez csak három pálcika a földön. De a Műveltek számára – és ezt jól jegyezd meg, kis Malacka –, akiket nem kell összetéveszteni Micimackóval és Malackával, ez egy nagy és diadalmas A betű. Feltéve, ha nem jön valaki, hogy egyszerűen szétfújja az egészet.

Azután befut Nyuszi is…

– Csak meg akartalak kérdezni, Füles. Csak azt akartam kérdezni, Füles, nem tudod-e véletlenül, mivel tölti Róbert Gida reggeli óráit mostanában?

– Mit gondolsz, mi ez itt, amit tanulmányozok? – mondta Füles.

– Három pálcika – mondta azonnal Nyuszi.

– Látod, ugye – mondta Füles Malackának. Aztán Nyuszihoz fordult – Most majd felelek a kérdésedre – mondta ünnepélyesen.

– Köszönöm előre – mondta Nyuszi.

– Hogy mivel tölti Róbert Gida reggeli óráit mostanában? Hát tanul. Műveltséget szerez. Tudományt szed magába – azt hiszem, ez a helyes kifejezés. A magam szerény eszközeivel én is ezt teszem – ha szabad használnom ezt a kifejezést. Azt teszem, amit ő. Ez itten például…

– Egy A betű  – mondta Nyuszi. – De nem valami tökéletes. Most megyek és megviszem a jó hírt a többieknek.

Füles megnézte a pálcikáit, és aztán Malackára nézett. 

– Mit mondott Nyuszi, hogy mi ez? – kérdezte.

– Azt mondta, A betű – mondta Malacka.

– Te mondtad meg neki?

– Nem, Füles, igazán, én nem mondtam meg. Biztosan tudta már magától.

– Tudta? Azt hiszed, az A betű olyan dolog, amit Nyuszi is tudhat?

– Bizony, Füles. Nyuszi nagyon okos és ravasz.

– Ravasz! – kiáltotta Füles és egyik patájával rátaposott a három pálcikára. – Műveltség! – tette hozzá keserűen, és már hat pálcika volt előtte, csak félakkorák. – Tanulni! – kiáltotta, és a levegőbe rúgta a tizenkét pálcikát. – Ha Nyuszi is megtanulhatja? Hahaha!

Hát így van ez.

– Én tudok ám valamit, amit Nyuszi nem tud – mondja Malacka.
– Igazán? És mi lenne az?
– Már nem emlékszem pontosan, minek is hívják, de…
– Ó, igen. Akkor ezt legközelebbre hagyjuk.
– De minek is hívják? – toporog Malacka.
– No, lássuk csak…

Nyáron nyaralok

Ugye, emlékszünk még arra, amikor Kanga és Zsebibaba megjelentek az Erdőben? Nyuszi azonnal elhatározta, hogy ki nem állhatja őket, merthogy olyan másfélék. Azon töprengett, hogyan lehetne megszabadulni tőlük. Hál’istennek és mindenki szerencséjére kútba esett a terve, mint ahogyan előbb-utóbb minden Okos Terv erre a sorsra jut.
Ugyanis az Okosságnak is megvannak a maga korlátai. Mechanikus ítéletei és bölcs megjegyzései a múló idővel pontatlannak bizonyulnak, mivel – hogy csak egyvalamit említsünk – nem néz a dolog legmélyére. Akárcsak Nyuszi esetében, az Okosság is kénytelen később megváltoztatni a véleményét, mivel nem látott meg bizonyos dolgokat, amikor e véleményt kialakította. Azt, ami igazán mássá tesz valakit, tulajdonképpen egyedivé, az Okosság soha nem értheti meg igazán.
Ezt az egyedi Valamit a Belső Tulajdonságok közé soroljuk. Miután puszta intellektussal ez nem érthető és mérhető, forduljunk magyarázatért Micimackóhoz, aki ezt meg is teszi, mégpedig a Nyáron Nyaralok-elv segítségével.

– Izé…(krákogás)…Ehem.

Egy pillanat, bocsánat.

– Nos, Micimackó?
– Mármint, hogy én magyarázzam meg? – dugja hátra a mancsait.
– Igen, nagyon jó lenne.
– Miért nem te?
– Mert valahogy az az érzésem, hogy jobb lenne, ha te magyaráznád meg.
– Nem hinném, hogy ez jó ötlet volna.
– Miért?
– Mert akárhányszor megmagyarázok valamit, mindig valami butaság sül ki belőle. Azért.
– No jó, akkor majd én megmagyarázom. De hébe-hóba kisegítesz majd. Így már jobban hangzik?
– Sokkal jobban – feleli Micimackó.

Akkor hát rajta. A Nyáron Nyaralok-elvnek az a kis dalocska az alapja, amelyet Micimackó zümmög a Micimackó-ban. Hmmm…
– Te, Micimackó, zümmögd már el újból, hátha valaki elfelejtette.
– Hát persze – mondja Micimackó. – Hogy is van csak…(ehem).

Nyáron nyaralok, télen telelek,
csízül a csízek, s légyül a legyek
tudnak valamit, s én megfelelek,
Nyáron nyaralok, télen telelek.

Nyáron nyaralok, télen telelek,
Füttyös halat én fel nem fedezek,
Kérdezz valamit, s én megfelelek,
Nyáron nyaralok, télen telelek.

Nyáron nyaralok, télen telelek,
Pelyhes csibe sír, nem tesz egyebet,
Kérdezz valamit, s én megfelelek,
Nyáron nyaralok, télen telelek.

Akkor kezdjünk neki…ö-ö-ö. Ó, igaz is, Micimackó, nagyon szép volt.
– Nem tesz semmit.

Lássuk csak:
“Csízül a csízek, légyül a legyek tudnak valamit.” Világos, mint a nap. És magától értetődik, ugye? A mindennapi életben mégis meglepően sok ember akad, aki az ilyen egyszerű tény ellen is hadakozik, és fából vaskarikát akar csinálni, miközben fütyül arra, hogy a Dolgok Olyanok, Amilyenek. Ennek illusztrálására ide kívánkozik Csuang-ce egyik írása:

Huj-ce így szólt egyszer Csuang-ce-hoz: Van nekem egy nagy fám. Akkora, hogy nincs ácsmester, aki szét tudná fűrészelni. Törzse göcsörtös, ágai szívósak, az egész fa merő dudor és horpadás. Nincs építőmester, akinek kellene. Ilyenek a te tanaid is – haszontalanok, értéktelenek. Így aztán ügyet sem vet rájuk senki.

– Te is tudod – válaszolta Csuang-ce  –, hogy a macska  milyen ügyesen kapja el prédáját. A földre lapulva várja, majd ráugrik, és árkon-bokron át üldözi. Ugyanakkor a macskát, amikor figyelmét leköti a vadászat, könnyen foglyul ejtheted egy hálóval. Most vegyünk egy nagy testű bivalyt. Azt már nem lehet ilyen könnyen elfogni. Áll, mint egy kőszobor, vagy mint felhő az égen. De legyen bármilyen erős, a kisegeret mégsem tudja elkapni.

Panaszolod, hogy fád értéktelen mint fűrészáru. Ám azért hasznát veheted, mert lombja árnyat nyújt, menedéket adó ágai alatt megpihenhetsz, sétálhatsz alatta és csodálhatod terebélyes szépségét. Míg a fejsze meg nem villan, ugyan mi fenyegethetné létét? Számodra azért haszontalan, mert másra akarod felhasználni, mint amire való.

Más szóval, mindennek megvan a maga helye és szerepe. Ugyanez vonatkozik az emberekre is, csak sokan, úgy látszik, nem jöttek még erre rá. Így aztán ott ragadnak egy nem nekik való munkában, egy nem nekik való házasságban, egy nem nekik való házban. Ha ismerjük és tiszteletben tartjuk Belső Tulajdonságainkat, tudjuk, hová tartozunk. Azt is, hogy hová nem tartozunk. Ami étel az egyiknek, az méreg a másiknak, ami elbűvölő és izgató az egyiknek, az veszedelmes csapda a másiknak. Álljon itt erre példának Csuang-ce életének egyik epizódja:

Csuang-ce a P’u folyó partján üldögélt, amikor odalépett hozzá Cs’u herceg két udvaronca, és állást ajánlottak neki az udvarnál. Csuang-ce tovább nézte, nézegette a vizet, mint aki nem hall semmit. Végül megszólalt:

– Hallottam, hogy van a hercegnek egy kétezer éves szent teknősbékája, amit selyemmel, bársonnyal bélelt dobozban tart.

– Így igaz – bólogattak az udvaroncok.

– És mit gondoltok – folytatta Csuang-ce –, ha a teknősbéka tehetné, mit választana inkább: a szürke iszapot vagy a csillogó palotát?

– Természetesen az iszapot – válaszolták az udvaroncok.

– Én is az iszapot választom – mondta Csuang-ce –, Isten veletek.

– Én is nagyon szeretem az iszapot – mondja Micimackó.
– Na igen, de…
– Kánikulában nincs is annál jobb – közli.
– De lényegében…
– Jól hűsít – erősködik Micimackó.
– De Micimackó, ez most nem fontos.
– Nem? – döbben meg.
– Szóval, vannak más dolgok, amik…
– Honnan tudod? – kérdi Micimackó. – Próbáltad már valaha?
– Nem, de…
– Nincs jobb dolog az iszapnál egy forró nyári napon – folytatja, s hátradőlve a széken, behunyja a szemét. – Fekszel a folyóparton, iszappal borítva…
– Nézd, Micimackó…
– Az iszap finom dolog – jön oda Malacka az íróasztalhoz, és felpislog ránk. – Jó színt ad a bőrnek.
– Én mindig óvakodom az iszaptól – röppen oda Bagoly, és a lámpára telepszik. – Beleragad az ember tollába. Roppant kellemetlen.
– Látod? – mondom. – Mindenki különbözik a másiktól. Épp erről beszélünk.
– Én azt hittem, az iszapról beszélünk – mondja Malacka.
– Én is azt hittem – mondja Micimackó.
– Nos, én búcsúzom, vár az enciklopédiám – kél szárnyra Bagoly.

Most, ha lehet, térjünk vissza a második strófához: “Füttyös halat én fel nem fedezek.” Ha bölcs elmétől származna e mondat, valahogy így szólna: “Vannak bizonyos korlátaim, de legalább ismerem azokat.” Nincsen abban semmi rossz, ha valaki nem tud fütyülni, különös tekintettel arra, ha az illető egy hal. Ám abból már nagy baj származhat, ha valaki vaktában tapogatódzva olyasmit próbál csinálni, ami nem neki való. A halak nem élnek a fákon, és a madarak sem töltenek túl sok időt víz alatt, ha csak egy mód van rá. Sajnálatos azonban, de vannak bizonyos személyek, akik ügyesebbnek hiszik magukat a halaknál és madaraknál, ám mégsem olyan bölcsek, és csekély eszükkel nagy bajt okoznak maguknak és másoknak is.
Mindez persze nem jelenti azt, hogy le kellene állnunk a fejlődéssel és a tökéletesedéssel. Sokkal inkább azt jelenti, hogy nagyon fontos felismernünk: Mi Van. Ha mondjuk, felismerjük ama tényt, hogy izmaink satnyák, akkor szorgos tréningezéssel végül is megerősödünk. Ha azonban nem vesszük figyelembe, Mi Van, és nekiveselkedünk, hogy kiemeljünk egy kocsit az árokból, vajon milyen állapotba kerülünk hamarosan? És ha miénk is a világ legerősebb muszklija, akkor sem tudunk odébbtaszigálni egy tehervonatot. A bölcs tisztában van képességeinek határaival – az ostoba nincs ennek tudatában.
Mindennek alátámasztására nem is találhatnánk jobb példát Tigrisnél, aki nincs tisztában saját korlátaival.
Pardon. Tigris épp azt mondja, hogy most már tisztában van.
Akkor hát idézzük fel azt az esetet, amikor azon erősködött, mi mindent Tudnak a Tigrisek. Zsebibaba és Tigris egy reggel az Erdőben sétálgattak, amikor Zsebibaba megszólalt:

– Tudnak például, izé…repülni? – kérdezte Zsebibaba.

– Hogyne – mondta Tigris. – A Tigrisek általában jó repülők. Bizony. Híres jó repülők.

– Például, izé…repülnek olyan jól, mint Bagoly?

– Na hallod?! Hogyne! Csak nem akarnak repülni mindig.

 Effajta csevegés közben elérték a Hét Fenyőfákat.

– Én tudok ám úszni! – dicsekedett Zsebibaba. – Beestem a folyóba és úsztam. Tudnak a Tigrisek úszni?

– Természetesen. A Tigrisek mindent tudnak.

– És hálót fonni és lyukat ásni és például fára mászni is tudnak olyan jól, mint Micimackó? – kérdezte Zsebibaba, és megállt a legmagasabb Fenyőfa alatt.

– Hát tudod, fára mászni, azt tudnak a legjobban a Tigrisek – mondta Tigris. – Sokkal jobban, mint Micimackó. 

És a következő pillanatban mi történt? Hát nem egyéb, mint hogy fennakadtak a legmagasabb Fenyőfa tetején. Borzasztó.
Amikor végre-valahára megérkezett Micimackó és Malacka, Micimackó természetesen tüstént megállapította a tényállást. No, azért nem annyira tüstént…

– Azt hiszem, Január – mondta.

– Az egy hónap.

– De állat is.

– Mit csinálnak a Januárok? – kérdezte Malacka aggodalmasan, s titokban remélte, hogy nem csinálják azt.

– Elrejtőznek az ágak közt, és hirtelen rád ugranak, mialatt elmész a fa alatt – magyarázta Micimackó. – Róbert Gidától hallottam.
 
– Talán menjünk el a fa alól – mondta Malacka hirtelen, aztán elszégyellte magát és gyorsan hozzátette: – Tudod, csak azért mondom, mert esetleg... izé… nagyon  megütné magát az a Január, amikor ránk akar ugrani.

– Sohase ütik meg magukat – mondta Micimackó. – Nagyon jól ugranak.
Malacka arra gondolt, hogy egy ilyen Jó Ugró alatt állni a fa tövében nagy tévedés volna, ugyanakkor az is eszébe jutott, hogy valamit otthon felejtett, amiért gyorsan haza kellene szaladni. Ekkor a Január megszólalt a fa tetején.
 
– Segítség! – kiáltotta.

– Mindig így szokták a Januárok – mondta Micimackó izgatottan. – Azt kiabálják “Segítség” – és ha felnézel a fára, a fejedre ugranak.
 
Végül nagy sokára befutott Róbert Gida Fülessel, és Róbert Gida zubbonyából megcsinálták a Mentő Hálót. És íme, Zsebibaba ugrik és Megmenekül, azután Tigris ugrik (há-át…)
… és Megmentik (há-á-át…):

– Bumm, recsegés-ropogás! – mintha valami megrepedt volna, s a következő pillanatban az egész társaság ott hevert szétszórva a mezőn. 

Róbert Gida és Micimackó és Malacka szedték össze magukat először. Feltámogatták Tigrist, aztán a többieket. Legalul feküdt Füles.

– Látod, Tigris, mennyi bajt okoztál mindenkinek?
– Le is vontam a tanulságot – mondja könnyedén Tigris.
– Ó, igazán?
– Hát persze. Többé nem teszek ilyet. – közli magabiztosan. 
– Ez remek – mondom. – És most épp készülsz valahová?
– Igen – mondja Tigris. – Úszni megyünk Zsebibabával.
– Nocsak. Ne felejts el kötelet vinni magaddal. 
– Kötelet? Ugyan minek?
– Ha netán látnád, hogy valaki vízbe pottyan.
– Hogy ez nekem miért nem jutott eszembe!

Ide kívánkozik egy szólás a kínai orvoslás területéről: “Mi a hosszú élet titka? Egy betegség – ez a nyitja.” Más szavakkal ez annyit tesz, hogy akik tudják, mi árt nekik, és vigyáznak magukra, azok jóval tovább élnek azoknál, akik makkegészségesnek hiszik magukat, és fittyet hánynak gyengeségeikre. E mondás értelmében a Gyengeség olykor szerencse is lehet, amennyiben elfogadjuk és tudomásul vesszük. És ez az ember korlátaira is vonatkozik, akár tudják ezt a Tigrisek, akár nem – és a Tigrisek általában nem tudják. Hisz épp ez a baj a Tigrisekkel: mindent meg tudnak csinálni. Roppant egészségtelen.
Ha képesek vagyunk szembenézni korlátainkkal, és megérteni azok lényegét, akkor már kezelni is tudjuk őket. Ha nem vagyunk hajlandók elfogadni őket, akkor ellenünk fordulnak és utunkat állják. S ha erre rájöttünk, korlátaink sok esetben még erősségünkké is válhatnak.
Például, amikor Bagoly háza lezuhant, ki volt egyedül képes arra, hogy kimásszék, holott egy nagy ág eltorlaszolta az ajtót, és csak a levélbedobó résen keresztül lehetett kikecmeregni?

Malacka, ez a Nagyon Kicsi Állat.

És most jöhet a Nyáron-Nyaralok-elv utolsó passzusa: “Pelyhes csibe sír, nem tesz egyebet.” Vajon miért sír a csibe, miért nem csinál egyebet? Önök sem tudják? Hát én sem. És senki emberfia sem. A tudomány imád kérkedni és Okosan Cselekedni úgy, hogy mindenre fontoskodó cédulákat aggat, amelyeket ha közelebbről szemügyre veszünk, azt látjuk, hogy nem sokat mondanak. Gének? DNS? Épp csak a felszín kapirgálása. Ösztön? Tudják, mit jelent ez:

KÍVÁNCSI. Miért repülnek ősszel délre a madarak?
TUDOMÁNY. Ösztönből.

Vagyis: Tudja a fene.
Igazság szerint nincs is rá szükség, hogy tudjuk. Felesleges a Rövidlátó Tudományt majmolni, amely a világot elektronikus mikroszkópon át vizsgálgatja, és választ keres meg nem válaszolható kérdésekre, amivel csak újabb és újabb kérdésekkel “havazza” be saját magát. Ne játsszuk meg az Absztrakt Filozófust, és ne gyötrődjünk felesleges kérdésekkel, amelyekre semmitmondó válaszokat kapunk. Valójában arra van szükségünk, hogy felismerjük Belső Tulajdonságainkat, és fogadjuk el, hogy a Dolgok Olyanok, Amilyenek. Ha nem fogadjuk el, bajba kerülünk.
Micimackó és Malacka erre akkor jöttek rá, amikor megpróbáltak Elefántot fogni. Mivelhogy Malacka nem volt benne biztos, mit is szeretnek enni az Elefántok, úgy gondolta, leginkább talán a kukorica bűvölné el őket. Micimackó viszont úgy vélte – de először is, ugye emlékeznek még, hogy milyen is az az Elefánt?

Egy napon, mikor Róbert Gida és Micimackó és Malacka egyszerre beszéltek összevissza mind a hárman, Róbert Gida lenyelte a falatot, amivel tele volt a szája, és egészen közömbösen megjegyezte:

– Ma láttam egy Elefántot, Malacka.

– Mit csinált éppen? – kérdezte Malacka.

– Csak úgy kószált – mondta Róbert Gida. – Azt hiszem, nem látott meg.

– Én is láttam egyszer – mondta Malacka –, legalábbis azt hiszem, ő volt az. De lehet, hogy nem ő volt.

– Én is – jegyezte meg Micimackó, és azon tűnődött, mi lehet az, hogy Elefánt.

– Általában ritkán látható – jegyezte meg Róbert Gida könnyed modorban.

– Mostanában – tette hozzá Malacka.

– Ebben az évszakban – fejezte be Mackó.

Szóval, ilyen az Elefánt. És így aztán Micimackó és Malacka elhatározták, hogy foglyul ejtenek egyet. A dolog remekül kezdődött…

Mackó első ötlete az volt, hogy mély gödröt ásnak, és az Elefánt, mikor arra jár, beleesik a gödörbe és…

– De miért? – kérdezte Malacka.

– Mit miért?

– Miért esne bele?

Mackó az orrát dörgölte, és azt állította, hogy az Elefánt majd arrafelé sétál, dúdol, dúdol, magában, közben az eget nézi, hogy vajon hoz-e esőt a felhő, így nem látja a mély vermet, csak amikor már a szélére lépett, és akkor már késő.

Malacka megjegyezte, hogy a Csapda nem rossz, de mi történik, ha tényleg esőt hoz a felhő?

Micimackó megint az orrát dörgölte és elismerte, hogy erre bizony nem gondolt. De aztán felragyogott és kijelentette, hogy amennyiben éppen esne akkor, az esetben az Elefánt azért nézné az eget, hogy mikor fog kiderülni, és ezért nem látná meg a vermet, csak amikor… és akkor már késő volna.

Mikor ezt így elmagyarázta, Malacka kénytelen volt elismerni, hogy ez bizony jó Cselfogás.

Ettől Mackó nagyon büszke lett, és már a zsebében érezte az Elefántot, és már csak egy kérdés volt hátra: hogy hol ássák meg azt a Nagyon Mély Vermet.

Malacka azon a nézeten volt, hogy bizony legjobb lesz arrafelé megásni, ahol az Elefánt tartózkodni szokott, legfeljebb néhány lépésnyi távolságban.

– De akkor meglát bennünket, miközben ásunk – vetette oda Mackó.

– Ha az eget nézi?!

Hát ez igazán pofon egyszerű. Lássuk csak. Akkor tehát először is ássunk egy mély gödröt…

…azután győződjünk meg arról, vajon elég nagy és mély lesz-e egy Elefántnak.

És ha már egyszer megcsináltuk azt a Csapdát, és azt akarjuk, hogy az Elefánt biztosan belepottyanjon, legjobb, ha belerakunk valami finomságot, amit az Elefántok szeretnek, például egy zacskó mogyorót, vagy…

– Mézet – mondja Micimackó.
– Mézet?
– Egy csupor mézet.
– Biztos vagy benne?
– Igen, egy nagy csupor mézet – erősködik Micimackó.
– Öregapám se hallott olyat, hogy az Elefántok szeretik a mézet! Nyúlós, ragacsos… Hogy is tudnák egyáltalán…
– De hisz a méz a legjobb dolog a világon! – mondja Micimackó.

Hát jó, legyen méz. Beletesszük a mézet a Csapdába, és még jóformán körül se nézhetünk, máris fogtunk egy…

Hmmm. Itt valami nem stimmel. Ez nem Elefánt. De akkor mi lehet? No, talán majd Malacka rájön, amikor odamegy megnézni, mi van a Csapdában.

– Segítség, segítség! – visított Malacka, meghallva ezt a szörnyű hangot, ami a csupor alól mélyen és fenyegetően bömbölt elő.

– Elefánt! Egy rettenetes Elefánt! – És futni kezdett, és közben folyton sivított: – Elefánt! Elefánt! Segítség! – S nem is hagyta abba a visítást, míg Róbert Gida kunyhójához nem ért.

– Mi az, Malacka, az istenért? – ugrott ki az ágyból Róbert Gida.

– Ele… Bele… Tele… Elefánt…– lihegte Malacka.

– Merre?

– Arra – lihegte Malacka, de csak integetni tudott.

– Hogy néz ki?

– Olyan… olyan, mint… Rémes!... Akkora feje van, hogy irtózatos!... Nem lehet semmihez hasonlítani… Mint valami rettenetes nagy semmi… mint egy eleven fazék… vagy lábos… vagy csupor…

Tehát az a mézes ötlet mégsem volt valami jó. Titokban voltak is kétségeink, vajon megfelel-e majd a méz az Elefántok gusztusának.

Most, hogy már tisztában vagyunk az elvvel…
– Te vagy az, Micimackó?
– Elebeletelelek, Nyáron nyaralok, télen elebeletelelek.
– Parancsolsz?
– Mondd el nekik, mit jelent a Nyáron nyaralok – suttogta valamivel érthetőbben Micimackó.
– Épp most mondtam.
– Úgy értem, mondd meg nekik, hogy mit jelent igazából – mondja várakozón Micimackó.
– Persze, persze. Köszönöm, Micimackó.

Micimackó azt szeretné tudomásunkra hozni, hogy ha Nyáron nyaralok-ot mondunk, akkor az olyan, mintha Belső Tulajdonságot mondanánk. Ha tehát ezt a kifejezést behelyettesítjük a dal utolsó sorába, így hangzik:

Kérdezz valamit, s én megfelelek,
Belső Tulajdonság.

Hmmm.
– A Nyáron nyaralok jobban hangzik – mondja Micimackó.
– És ehhez mit szólnál?

Kérdezz valamit, s én megfelelek,
A Dolgok Olyanok, Amilyenek.

– Jobb. De még nem az igazi.
– És ez?

Kérdezz valamit, s én megfelelek,
Nyáron nyaralok, télen telelek.

– Ez az igazi – mondja Micimackó.

Most, hogy már ismerjük az elvet, lássuk, hol alkalmazható. Most már valószínűleg tudjuk, hogy nincs két egyforma hópehely, vagy fa, vagy állat. No és ember sem, természetesen. Mindennek megvan a saját Belső Tulajdonsága. Az élet egyéb megnyilvánulásaival ellentétben az ember könnyen elterelhető attól, ami számára helyes, mert az embernek van ugyan Esze, de az Ész könnyen becsapható. A Belső Tulajdonság megbízható, és nem csapható be olyan könnyen. Sokan azonban nem figyelnek és nem hallgatnak rá, ennélfogva saját magukat sem értik meg igazából. Mivel nincs kellő önismeretük, nem is tisztelik önmagukat, így aztán ezek az emberek nagyon befolyásolhatóak.
Mi azonban igenis foglalkozzunk saját jellemvonásainkkal, és tartsuk kezünkben a sorsunkat és az életünket. Ne hagyjuk, hogy befolyásoljanak a körülmények, valamint azok az emberek, akik észreveszik azokat a gyengeségeinket és viselkedési szokásainkat, amelyekről mi tudomást sem veszünk. Az Önbizalom Útja ott kezdődik, hogy felismerjük, kik is vagyunk, és mit tudunk ebből mozgósítani, aztán azt, hogy mi szolgál leginkább a javunkra.

– Mondd, Micimackó, te hogy magyaráznád ezt meg?
– Egy dallal – mondja. – Kis semmiség az egész, épp most költöttem.
– Halljuk hát!
– Mindjárt… (köhint).

Hogy juthatnál messzire,
Ha nem tudod, Ki vagy Te?
Hogyan teszed, amit kell,
Ha nem tudod, Mit Teszel.
Ha nem tudod, Mire Jó,
a földgolyó mogyoró.
Ami ebből megmarad:
elcsapja a hasadat.
Úgy halad a Kicsoda,
ha tudja, hogy Micsoda.

– Hát ennyi – és hátradőlve lehunyja a szemét.
– Igazi remekmű.
– Talán tényleg jobb az átlagnál.

Előbb-utóbb elkerülhetetlenül felfedezzük mindazt, amit nem szeretünk magunkban, és ha már felfedeztük, akkor el tudjuk dönteni, mihez kezdjünk velük. Szabaduljunk meg tőlük mindenestül? Avagy cseréljük ki őket valami másra, vagy éppenséggel használjuk ki őket előnyösen? A két utolsó megoldás gyakran különösképpen Hasznos, mivel nem hoznak bennünket ellentmondásos helyzetbe, s ráadásul minimális megerőltetéssel járnak. Írjuk hát hozzá e két fent említett megoldást ama dolgok lajstromához, amelyek kihúzhatnak bennünket a pácból.
Hasonlóképpen, ne azzal gyötörjük magunkat, hogy kiirtunk magunkból mindent, ami a negatív emóciókhoz sorolható, inkább tanuljuk meg, hogyan használhatjuk fel ezeket pozitív módon. Például: ha klempírozunk a zongorán, a billentyűk hangot adnak ugyan, ám ez még korántsem azonos a zeneszerzéssel. Nincs is olyan nagy különbség a Zene és az Élet elvei között…

– És szerinted, Micimackó?
– Mit szerintem? – nyitja ki a szemét Micimackó.
– A Zene és az Élet…
– Az ugyanaz.

Szerintünk is. Ne legyünk hát önmagunk ellenségei, hisz sok esetben csupán arra van szükség, hogy rájöjjünk, miként tudjuk másra használni gyengeségeinket és rossz tulajdonságainkat.
Álljon itt szemléltetőül a most következő epizód, melyet a taoista Liu An jegyzett fel:

Élt egyszer Cs’u tartományban egy betörő, aki felcsapott katonának Cu-fa tábornok seregébe. A tábornok arról volt nevezetes, hogy felismerte mások képességeit és ki tudta használni azokat.

Nem sokkal később a Cs’i állam serege megtámadta a Cs’u tartományt. Cu-fa generális katonái elindultak, hogy visszaverjék a támadást, de háromszor is szétkergették őket. Cs’u tartomány stratégái éjjel-nappal törték a fejüket, mit tegyenek. Az ellenség ezenközben egyre erősebb lett.

Ekkor előlépett a betörő, és azt kérte, hogy kivehesse részét Cs’u védelméből. A tábornok megadta az engedélyt.

És így éjnek idején a betörő átlopódzott az ellenség táborába, besurrant a tábornok sátrába, és kilopta az ágy feletti függönyt. Másnap reggel Cu-fa tábornok külön küldöttel visszaküldte a függönyt, azzal a kísérő szöveggel, hogy a katonái tűzifagyűjtés közben akadtak rá.

Másnap éjjel a betörő ellopta Cs’i generális párnáját. Reggelre kelve ugyanazzal az üzenettel visszaküldték.

Harmadik éjjel a betörő kicsente a tábornok jáde hajtűjét. Ezt is visszaküldték.

Aznap Cs’i tábornok összehívta főtisztjeit.
– Még egy ilyen éjszaka – mondta –, és a fejemre kerül a sor.
Parancsot adott a tábor lebontására, és seregével visszavonult.

Mi hát a képesség? Olyan dolog, amely sosem lehet hitvány, hiábavaló vagy semmitmondó. Minden azon múlik, hogyan használjuk fel. Miképp Lao-ce rámutat, a rossz a jó nyersanyaga is lehet.

Nagyon sokszor a Mínusztól úgy szabadulhatunk meg legkönnyebben, ha Plusszá változtatjuk. Néha azt látjuk, hogy mellőzni kívánt jellemvonásaink előbb-utóbb úgyis visszatérnek. De ha helyesen cselekszünk, akkor helyes úton-módon térnek vissza. Megtörténhet, hogy legjobban utált hajlamaink a jó alakjukban mutatkoznak meg, méghozzá épp a legjobbkor, sőt akár az életünket is megmenthetik. Ha ez valaha is megtörtént velünk, akkor már kétszer is meggondoljuk, hogy leszoktassuk-e magunkat az Ugrándozásról.
Hogy jön ide ez a Leszoktatás az Ugrándozásról? Emlékszünk még arra, hogy is volt az az eset Tigrissel?

– Hogy estél bele tulajdonképpen, Füles? – kérdi Nyuszi, miközben Malacka zsebkendőjével szárítgatja.

– Kérlek, nem is estem bele.

– Na de…

– BELEUGROTTAM

– J-a-j – mondta Zsebibaba izgatottan –, valaki belelökött?

– IGENIS BELEUGRASZTOTTAK… Kint álltam a folyóparton, véletlenül mély gondolatokba voltam elmerülve. Azon gondolkodtam, hogy mit értenétek ti alatta, ha… és akkor VALAKI meglökött…

– Ugyan, Füles! – mondják karban a többiek.

– Biztos, hogy nem csúsztál meg véletlenül? – kérdi Nyuszi bölcsen.

– Hát valamelyest csúsznom is kellett… Ha az ember ott áll a csúszós folyóparton! Hogyisne! És valaki hátulról ráugrik az emberre… megcsúszik, persze. Hogy gondoltátok?

– De ki lökött meg?

Füles nem felelt.

– Tigris volt, alighanem – mondta idegesen Malacka.

– Füles – véli Micimackó. – Tréfából vagy Szerencsétlenségből, vagy Akarattal… tudod, hogy gondolom?

– Nem állhattam oda, hogy megkérdezzem, Micimackó. Még mikor a folyó legmélyén feküdtem, ott is csak folyton mondogattam magamnak, azt mondja: – Na, ez Remek! Tréfa volt vagy csak egyszerű Szerencsétlenség? – De ahogy ott úszok a folyó felületén, már csak annyit tudtam, hogy VIZES. Nem tudom, értitek-e.

Így esett, hogy Nyuszi újabb kitűnő tervvel állt elő: hogy leszoktassák Tigrist az Ugrálásról, Nyuszi, Micimackó és Malacka vigyék el őt az Erdő túlsó végébe, ahol még sohasem járt, és hagyják ott. Ott aztán majd Kicsi és Bánatos Tigrissé válik, aki soha többé nem ugrál. Nos, ennyit az Okosságról, ahogyan ezt Füles mondaná, mert a dolgok olyan fordulatot vettek, hogy Nyuszi miatt mindenki eltévedt, Nyuszit is beleértve. Mindenki, kivéve Tigrist. A Tigrisek ugyanis nem tévednek el, ez már csak így van, még az Erdő túlsó végén sem, még a ködben sem. És ez nagyon Hasznosnak bizonyult.
Mert, bár Micimackó és Malacka kis idő múlva megtalálták a hazavezető utat…

– Hát Nyuszi?

– Azt nem tudom.

– Esetleg Tigris megtalálja… ő majd megtalálja… Úgyis keres benneteket.

– Ja – mondta Micimackó –, nekem haza kellett jönnöm, mert valamit itthon felejtettem, meg a Malackának is… magunkkal kellett volna hozni, és hát így…

– Jó. Jövök én is, majd megtaláljuk azt a valamit.

Hát jött szépen haza Micimackóval, és nézte, nézte… hosszú ideig kellett nézni, mert Micimackó alaposan el volt foglalva… amíg nézte, Tigris az Erdőben bolyongott és kereste Nyuszit, különös hangokat hallatott, mindenáron meg akarta találni. Végre meghallotta a hangot! Egy igen-igen ijedt, FÉLÉNK ÉS ALÁZATOS Nyuszi… A Félénk és Alázatos Nyuszi uzsgyi neki a ködnek… lám! A hangok irányában ott Tigris! De most úgy látta, hogy ez egész Barátságos Tigris… Nagyszerű egy Tigris ez! Ez egy segítő és Mentő Tigris… olyan Tigris, amelyik, ha ugrik nagyot, hát hadd ugorjék… úgyis csak ugrik, ahogy Tigrisek szoktak, a Tigriseknek tulajdonképpen így kell ugraniuk, taszigálniuk…

– Jaj, Tigris! No de ilyen szerencse! – siránkozott Nyuszi.

Mikor is történt az a Rút Kiskacsa meséjében, hogy többé már nem érezte magát Rútnak a Kiskacsa? Amikor észrevette, hogy Hattyú lett. Mindannyiunkban van valami Különleges, valami Hattyúféle, jól elrejtve valahol mélyen belül. De ameddig rá nem jövünk, hogy ott van, mi mást is tehetnénk, mint hogy összevissza lubickolunk és pancsolunk a vízben? A Bölcsek pedig Bölcsek – ők azok, akik együttműködnek azzal, amit kaptak, és megteszik, amire képesek.
Vannak olyan tulajdonságaink, amelyektől szabadulnunk kell, s vannak olyanok, amelyeken változtatnunk kell. De ugyanakkor ne legyünk túlságosan elszántak, könyörtelenek, harciasak. A hasznosság és boldogság felé vezető úton sok minden úgyis önmagától megváltozik, a többin pedig menet közben is lehet változtatni. Legfontosabb, hogy felismerjük Belső Tulajdonságainkat és bízzunk bennük. Ahogyan a Rút Kiskacsa szíve mélyén Hattyú, az Ugrálós Tigris pedig igazi Megmentő, aki ismeri az Utat, úgy mindannyiunkban van valami Különleges, amit óvnunk kell.

Sokáig nézegették a folyót, a híd alatt; a folyó nem bánta, ő se szólt.

Ez egy olyan szép nyári délután volt.

– Igazán nem is olyan komisz ez a Tigris. Egész jó gyerek – jegyezte meg Malacka odavetően.

– Ki mondta, hogy nem rendes gyerek? – kérdi Róbert Gida.

– Általában senki se olyan nagyon komisz – véli Micimackó. – Nekem ez a véleményem… De azt hiszem, valahogy így is van…

– Igazad van – feleli Róbert Gida.

Micimackó Módszer

Mire az Erdő alá ért, jókorára megnőtt a patak. Majdnem folyó lett belőle. Na és az ekkorára megdagadt Patak már nem ugrál és csörgedezik, mint egy patak, mert akkor még fiatal és kicsi. Így mint folyó szép méltóságosan hömpölyög. Tudja, hová ér, mondja is magának: Sietni, azt nem muszáj. Egyszer úgyis odaérünk.

Mi is odaértünk ahhoz, amit a taoista nem-cselekvés legfőbb alapelemének tartanak. Kínában Vu Vej a neve. Ugyanilyen jellegű Micimackó nem-cselekvése is. Nekünk, európaiaknak nincs is erre kellő kifejezésünk. De mivel itt az ideje, hogy feljegyezzük és nevet adjunk neki, nevezzük Micimackó Módszernek.
Vu Vej szó szerint annyit tesz, hogy “nem cselekszünk, nem okozunk”, vagyis hogy nem csinálunk semmit szándékosan. A mindennapi gyakorlatban olyan erőlködés nélküli cselekvést jelent, amely híján van tolakodásnak, támadásnak, énkultusznak. Fontos megemlítenünk, hogy a Vej írásjel egy karmos kéz és a majom szimbólumából fejlődött ki, míg a Vu Vej szóösszetétel jelentése az, hogy “ne szegüljünk szembe a dolgok természetével”. Ne akarjunk okoskodásunkkal megbolygatni semmit és majom módjára Belepiszkálni!
Hatásában a Vu Vej olyan, mint a folyóvíz, mely körbenyaldossa a sziklát. Magatartása nem olyan, amely mindenen keresztülgázol, amivel rendszerint “rövidzárlatot” okoz a természeti törvényekben, hanem olyan, amely belső érzékenységből fakadóan átveszi a dolgok természetes ritmusát.
Lássunk erre példát Csuang-ce írásaiból:

A Lü hegyszorosban több ezer láb mélységbe zuhan alá a nagy vízesés, tajtékzó habjait messze földről látni. A háborgó víz alatt színét sem látni élőlénynek.

Egy napon Konfucius épp ott álldogált a vízesés közelében, amikor megpillantott egy öregembert le-föl hánykolódni a szilaj vizekben. Konfucius magához hívta tanítványait, és együtt rohantak, hogy megmentsék az áldozatot. De mire a vízhez értek, az öregember már felkapaszkodott a partra, és ott sétált, maga elé dúdolgatva.

Konfucius odaszaladt hozzá.
– Talán bizony szellem vagy, hogy élve maradtál? Pedig embernek látszol! Miféle titkos erőd van?

– Semmi különös – válaszolt az öreg. – Már zsenge ifjúságomban elkezdtem ezt gyakorolni, és felnőve is folytattam. Most már mindig sikerül. Lemerülök a vízzel és felbukkanok a vízzel. Követem a vizet és elfeledem önmagam. Azért maradok életben, mert nem küzdök a víz felsőbbrendű ereje ellen. Ennyi az egész.

Amikor megtanulunk bánni Belső Tulajdonságainkkal és a körülöttünk működő természeti törvényekkel, akkor elérjük a Vu Vej állapotot. Ilyenkor közös nevezőre jutunk a természet rendjével, és a legkisebb erőkifejtés elvét szem előtt tartva csinálunk mindent. A természet is ezt az elvet követi, ezért sohasem hibázik. Hibákat csak emberek követnek el – vagy csak beképzelik maguknak, hogy elkövették –, azok a túlterhelt Agyú teremtmények, akik azzal, hogy beleártják magukat a természet törvényeibe és túl sokat erőlködnek, kiesnek a természet áldásos védőhálójából.
Nem úgy, mint Micimackó, a legkönnyedebb Medvebocs, akit valaha is láttunk.

– Tényleg, hogy csinálod ezt, Micimackó?
– Mit?
– Hogy tudsz ilyen Könnyed lenni?
– Nem csinálok nagy ügyet semmiből.
– Várj csak. Mintha olvastam volna valami ilyesmit a Tao Te King-ben – nyúltam a könyv után. – Meg is van… harminchetedik fejezet. “Az út örök és tétlen, mégis mindent végbevisz észrevétlen.”
– Ez úgy hangzik, mint valami Rejtvény!
– Azt jelenti, hogy a Tao, vagyis az Út nem avatkozik bele semmibe erőszakkal, hanem hagyja, hogy menjen minden a maga útján, és így szülessen meg az eredmény. Akkor aztán aminek meg kell lenni, az meg is lesz.
– Értem – mondja Micimackó.
– Kínaiul ezt Vej Vu Vej-nek mondják, vagyis “Cselekvés Nélküli Cselekvés”-nek. Ebből származik a Cu Jan, vagyis a “Magától Értetődik.” Azaz: a dolgok külső kényszer nélkül, maguktól történnek.
– Ó, értem – mondja Micimackó.

A Micimackó Módszer alappéldájaként idézzük most fel, mi is történt a Micimackó kuckójá-ban, amikor Micimackó, Malacka, Nyuszi és Zsebibaba Micimackó-Vízipólót játszottak. A híd egyik oldalán belepottyantották botjaikat a folyóba, azután átrohantak a híd másik oldalára, és lesték, kinek a botja bukkan fel elsőnek.
Vártak, vártak, hát egyszer csak mit látnak, ki lebeg ott alant a vízen? 
Füles. Füles?

– Jaj, nem tudtam, hogy csak játszol! – mondta Zsebibaba.

– Egyáltalán nem játszom – felelt Füles.

– Ugyan, Füles, mit csinálsz te ott lenn? – kérdezte Nyuszi.

– Három találós kérdést teszek fel neked, Nyuszi. Lyukat túrni a földbe? Az nem az igazi. Fiatal tölgyön ágról ágra repkedni? Az se az igazi. Még hogy én arra várjak, hogy valaki kihúz a vízből? Az már igen. Hagyjátok a Nyuszit… adjatok neki időt… időt… tudni fogja a kötelességét.

Akkor Micimackónak nagy ötlete támadt. Köveket kellene hajítani a folyóba, a kövek hullámokat vernének, és a hullámok kimosnák Fülest a partra. Nyuszi szerint az ötlet remek volt. Füles szerint kevésbé.

– De hátha nyakon ütjük véletlenül? – kérdi Malacka aggódva.

– Vagy véletlenül nem találtok el? – kérdi Füles. – Fontolóra kell venni minden lehetőséget… mielőtt mulatni mentek, Malacka.

De Micimackó már meg is ragadott egy akkora követ, amit egyáltalán vinni tudott. Áthajolt a hídon, úgy szorította a mancsa közé.

– Nem vágom hozzád, csak úgy leejtem, Füles – magyarázta buzgón. – Nem téveszthetem el, csak rád eshet… vagyis hát csak melléd mehet, Füles… Mondd, abbahagynád kevés időre a bukdácsolást és forgást? Tudod, csupa sár leszek!

– Nem hagyhatom abba – felelt Füles. – Szeretek így forogni.

Nyuszi érezte, hogy itt az ideje a parancsnokságot átvenni.

– Micimackó – mondta –, ha azt mondom: NNA MOST!, akkor dobhatod. Füles, ha azt mondom: NNA MOST!, akkor Micimackó dob…

– Köszönöm, Nyuszi... de úgy vélem, úgyis észreveszem majd…

– No, kész vagy, Micimackó? Malacka, engedj csak egy kis helyet Micimackónak! Térj ki kicsit, Zsebibaba… Kész vagytok?

– Én egész kész vagyok – mondta Füles.

– Nna most! – vezényelt Nyuszi.

Micimackó elengedte a követ. Hatalmas csobbanás, Füles eltűnt…

Hát ez félelmetes volt ott fenn a hídon azoknak, akik nézték… csak nézték ám, nézték, bámulták… még azon se örültek, hogy a Malacka botja végre megjelent, kicsit előbb, mint a Nyuszié. Szívből ennek se tudtak örülni. Mikor Micimackó éppen azon kezdett tűnődni, hogy alighanem a rosszabbik követ választotta, vagy pedig a folyó nem az, aminek lennie kellene, és ahogy ő a folyókat képzeli: egyszer csak valami szürkét pillantottak meg a folyó partján… valami szürke, de mindig nagyobb lesz – na és tessék! Füles kecmereg kifelé.

Hangos kiáltással, egyetemesen üdvözlik a hídról. Ide-oda forgatják, nézegetik. No de ilyet! – mihelyt ott áll köztük a szárazföldön.

– Na hallod, Füles, te aztán igazán átnedvesedtél! – mondja Malacka.

Füles megrázza magát és megkér valakit, szíveskedjék Malackának megmagyarázni, hogy szokott az történni, ha az ember bizonyos hosszabb időt tölt egy folyó belsejében.

– Ezt jól csináltad, Micimackó – mondta Nyuszi barátságosan. – Na látod, milyen jól kitaláltuk?

Az Okosság, mint rendesen, minden jutalmat be akar zsebelni. Pedig, ha valami jól sikerül, nem is a Bölcs Elme érdeme. Hanem azé az elméé, amely látja, ami az orra előtt van, és a dolgok tulajdonságait tartja szem előtt.
A Vu Vej megmutatja, hogy nincs értelme az erőlködésnek és a küzdelemnek, mert nem lehet fából vaskarikát csinálni, sem vasból fakarikát. Az Öntelt Vágykergetés ugyan megpróbálja véghez vinni ezt a lehetetlen feladatot, az Okosság különféle fortélyokon töri a fejét, a Tudomány pedig komoly számításokat végez e tárgykörben. A Vu Vej nem próbálkozik. Nem töpreng. A Vu Vej fából fakarikát, vasból vaskarikát csinál. Csak megcsinálja. És amikor megcsinálja, fel sem merül a kétség, hogy ezt máshogy is lehetne. És a Dolog Megvan!

– Mi baj, Malacka?
– Ennek a befőttesüvegnek beragadt a fedele – zihál Malacka.
– Igen, ez tényleg… ez nem megy. Micimackó, kérlek, nyisd ki.
(Pukk.)
– Köszönöm, Micimackó – rebegi Malacka.
– Nagyon szívesen.
– Hogy sikerült kinyitni? – érdeklődik Tigris.
– Egyszerű – mondja Micimackó. – Elkezded csavarni… így… amíg bírod erővel. De ha még mindig nem nyílik, veszel egy nagy levegőt, és amikor kifújod, akkor csavarsz rajta még egyet. Ennyi az egész.
– Hadd próbáljam meg én is – ugrik ki Tigris a konyhába. – Hol van az az új uborkásüveg?
– Tigris – idegeskedik Malacka. – Azt hiszem, nem lenne jó…
– Semmi az egész – mondja Tigris. – Csak megcsavarjuk és…
DURRR!
– Na jó, Tigris – mondom –, akkor most szedegesd fel szépen az uborkákat.
– Kicsúszott a mancsomból – magyarázza Tigris.
– Mert erőlködtél – mondja Micimackó.

És ha erőlködünk, akkor nem megy. Próbáljunk meg gyorsan elkapni valamit megfeszített karral – azután lazítsunk és így próbálkozzunk újból. Próbáljunk megfeszült aggyal csinálni valamit. Ha Feszültté, Kétbalkezessé és Zavarttá akarunk válni, erőltessük csak az agyunkat, és töprengjünk jó sokat. Az állatok az Erdőben nem töprengenek túl sokat – csak Vannak. Ám az emberek túlnyomó többségénél a következő eset van fennforgás alatt: “Gondolkodom, tehát összezavarodom” – hogy egy régi keleti filozófus szavait “félreidézzük”. Ha összehasonlítjuk a Várost az Erdővel, elcsodálkozunk rajta, miért sorolja magát az ember a Felsőbbrendű Állatok közé.

– Minél Felsőbbrendűbb? – kérdi Micimackó.
– Nem tudom, Micimackó. Megpróbáltam kitalálni valamit, de még nem tudom a választ.
– Ha az emberek Felsőbbrendűbbek az Állatoknál, jobban kellene vigyázniuk a világra.
– Igazad van.

Az elmúlt évszázadok során az ember kifejlesztett egy olyan gondolkodásmódot, amely elválasztotta őt a valós világtól, ahol a természeti törvények uralkodnak. Ez a gondolkodásmód “agyonerőlködi” magát, amitől aztán kimerül, végül legyengül, lottyadttá válik. Az ilyen gondolkodásmód, még ha roppant intelligens is, hasznavehetetlen. Ide-oda, erre-arra elkalandozik, képtelen az adott pillanatra koncentrálni. Az efféle gondolkodásmóddal megáldott Elme kocsivezetés közben már a boltban jár, és a bevásárolnivalókon töpreng. Aztán meg csodálkozik, ha baleset éri.
De ha a Vu Vej elvet alkalmazzuk, nem érhet bennünket igazi baleset. A dolgok mehetnek időnként kicsit Szokatlanul, de aztán minden kialakul. Nem szabad erőlködni, hogy a dolgok kialakuljanak, Isten ments’, hogy mi próbáljuk kialakítani őket – hagyjuk őket békén. Vegyük például azt az esetet, amikor mindenki nekiállt, hogy Felkutassa Kist. Kis – így nevezik röviden a Nagyon Kicsi Bogarat – egy szép napon, útban a rekettyés felé, eltűnt. Senki sem tudta, mi történt vele.
Így hát Expedíciót indítottak, és hamarosan mindenki majd összetörte magát, hogy fellelje Kist. Természetesen mindenkit Nyuszi szervezett és irányított. Természetesen mindenkit, kivéve Micimackót:

– Puff – kiáltotta valaki.

– Ez furcsa – gondolta Micimackó. – Úgy látszik, azt mondtam: puff! De ez nem huhogás.

– Segítség – sipított egy magas, vékony hang.

– “Ez megint én lehettem csak – gondolta Micimackó. – Úgy látszik, baleset áldozata vagyok, beléestem egy mély kútba. Ettől a hangom ilyen magas és vékony lett. Talán belső sérülés ért. Kellemetlen.”

– Segítség, segítség!

“Tessék. Kiabálok, anélkül, hogy akarnám. Nagyon súlyos lehet a baleset.” – Aztán arra gondolt, hogy ezzel szemben olyankor, amikor tényleg beszélni akar, talán nem sikerül, ezért hát hangosan így szólt:

– Micimackót súlyos baleset érte.

– Micimackó! – mondta a vékony és kétségbeesett hang.

– Ez Malacka! – állapította meg Micimackó örömmel. – Hol vagy, Malacka? 

– Alul – mondta Malacka, olyan alul került hangon.

– De mi alatt?

És miután ez is elrendeződött…

– Micimackó! – kiáltotta Malacka. – Valami van a hátadon.

– Mindjárt gondoltam – mondta Micimackó.

– Hiszen ez Kis! – mondta Malacka.

Akik a Micimackó Módszer szerint járnak el, úgy találják majd, hogy efféle már velük is jó néhányszor megesett. Nehéz megmagyarázni – csak példával lehet – de így van. A dolgok mindig épp a kellő időben, a kellő módon történnek. Legalább is olyankor, ha hagyjuk, hogy megtörténjenek, amikor együttműködünk a körülményekkel, ahelyett hogy így szólnánk: “Ez kész képtelenség, ez így nem mehet”, és majd összetörjük magunkat, hogy minden másképpen történjék. Ha a Dolgok Működési Módszerével összhangban állunk, akkor minden a kellő módon működik, gondoljunk közben bármit is efelől. Később, a történtekre visszanézve így szólunk: “Ó, most értem csak! Annak azért kellett megtörténnie, hogy ez megtörténhessen, és ez azért történt így és így, hogy az megtörténhessen…” És ekkor rájövünk, hogy ha megtettünk volna minden tőlünk telhetőt, akkor sem jutottunk volna jobb eredményre, és hogyha még erőlködtünk is volna, nagy-nagy összevisszaság sült volna ki belőle.
Nézzünk a Dolgok Véghezvitelére egy másik példát: Füles születésnapját, melyet Micimackó és Malacka rendeztek.

Micimackó megtudta – minekutána Füles közölte vele –, hogy Fülesnek születésnapja van. Így hát Micimackó elhatározta, hogy megajándékozza valamivel. Hazatalpalt és születésnapi ajándékul kiválasztott egy csupor mézet. A dolgot Malackával is meghányta-vetette, aki úgy gondolta, hogy odaadja Fülesnek azt a léggömböt, amelyik megmaradt neki a múlt heti mulatságból. Mialatt Malacka hazaszaladt a léggömbért, Micimackó elindult Füleshez, hóna alatt a mézesüveggel.
Kis idő múlva azonban megéhezett.

Így hát letelepedett és levette a csupor fedelét. “Még jó, hogy ezt magammal hoztam – gondolta. – Sok mackót ismerek, akiben nem lett volna ennyi előrelátás, hogy efféle elemózsiát vigyen magával az útra.” – S már nyalogatta is a mézet, bedugva a fejét a csuporba.

– Lássuk csak – mondta elégedetten, mikor az utolsó csöppet is felnyalta –, hova is indultam? Ahá, Füleshez. – Fürgén felugrott.

Aztán egyszerre csak eszébe jutott a dolog. Hiszen utolsó cseppig megette Füles születésnapi ajándékát!

Mit lehet tenni, a dolog megtörtént. Szerencsére a csupor legalább megmaradt. És mivel amúgy is elhaladt a Százholdas Pagony előtt, benézett egy percre Bagolyhoz, és megkérte, írja rá, hogy “Boldog Születésnapot”. Elvégre, ha nincs is benne semmi, azért még nagyon helyes kis csupor.

Míg ezek történtek, Malacka megjárta a lakását, el is hozta a léggömböt, amit Fülesnek szánt. Magához szorította, nehogy a szél elfújja, és sebesen futott, hogy előbb érjen oda, mint Micimackó. Szerette volna úgy feltüntetni a dolgot, mintha neki jutott volna először eszébe Füles születésnapja.

S ahogy futott, lelki szemeivel előre gyönyörködött benne, hogy fog örülni Füles, még vigyorgott is hozzá a lelki szájával. Hát ahogyan fut, megbotlik egy buckában, és orra esik.

BANG!!!...???!!!

Igen, Malacka hasra esett Füles léggömbjével, amely most már nem is… jaj, istenem… sokkal inkább… talán mégis…

– Léggömböt? – kérdezte Füles. – Azt mondod, léggömböt? Azt a nagy buborékot gondolod, ami olyan színes, és fel szokták fújni?... Mulatság és öröm és vidulás… és ének és tánc, hipp-hopp, hejehuja… azt akarod mondani?

– Azt, de attól tartok, illetve… illetve igazán sajnálom, Füles… de ahogy futottam hozzád a léggömbbel, orromra puffantam, és…

– Ó, ó minő szerencsétlenség! Biztosan nagyon gyorsan futottál, Malacka. Remélem, nem ütötted meg magad…

– Én nem… de Füles, kérlek… a léggömb… az bizony szétpukkant.

Nagyon hosszú csend lett.

– Az én léggömböm? – mondta végre Füles.

Malacka csak bólintott szomorúan.

– Az én születésnapi léggömböm?

– Igen, Füles – mondta Malacka kicsit szipogva. – Itt van a kezemben, láthatod. Engedd meg, hogy izé… szü… születésnapod al… alkalmából a legme… legmelegebbem…

És átnyújtotta a nedves rongydarabot.

– Ez az? – kérdezte Füles meghökkenve.

Malacka bólintott.

– Az én ajándékom?

– Igen.

Ekkor befutott Micimackó.

– Egy kis ajándékot hoztam neked! – kiabált Micimackó izgatottan.

– Már megkaptam – mondta Füles.

Mackó átgázolt a folyón, egyenesen Füles felé tartott. Malacka leült oldalt, kezébe temette fejét, és szipogott.

– Nagyon praktikus csupor – mondta Micimackó. – Tessék, itt van. És az van ráírva: ”Sok hasonló boldog születésnapot kívánok, tisztelettel, Micimackó.” Ez mind rá van írva. És mindenfélét lehet tartani benne. Tessék!

Füles pedig felfedezte, hogy a léggömböt, amely most már Malackánál is kisebb, könnyedén ki-be lehet rakosgatni a Praktikus Csuporba, bármikor, amikor csak kedve szottyan rá, amit egy Valódi Fékezhetetlen Léggömbbel egész biztosan nem lehetne megcsinálni…

– Igazán örülök – mondta Mackó boldogan. – Mindjárt gondoltam, legjobb lesz, ha egy ilyen praktikus csuprot ajándékozok neked, amibe mindenfélét bele lehet tenni.

Malacka is fellélegzett.

– Látod, tőlem is kaptál valamit, amit ilyen szépen bele lehet tenni a Praktikus Csuporba.

De Füles már nem hallotta őket. Kivette meg betette a rongyot a csuporba, és ragyogott a boldogságtól.

És így minden megoldódott.
A Vu Vej, ha eléri legmagasabb szintjét, megfoghatatlan és gyakorlatilag észrevehetetlen, mert önkéntelen cselekvéssé válik. Csuang-ce szavaival élve a Vu Vej “úgy áramlik, mint a víz, úgy veri vissza a fényt, mint a tükör, és úgy válaszol, mint a visszhang”.

Akárcsak Micimackó.
– Akárcsak Micimackó – köhintek, hogy meghallja.
– Mm… micsoda? – riad fel álmából Micimackó, kipottyanva a székből. – Mi az az akárcsak?
– Mi az, ami áramlik, mint a víz, visszaveri a fényt, mint a tükör, és úgy válaszol, mint a visszhang?
– Ó, már megint egy találós kérdés! Mi mindent kell még kitalálnom?
– Azt nem tudom. No, lássuk, mi lehet az?
– Mi lehet? – mormogja: – Áramlik, mint a víz…

Ha a Vu Vej-t alkalmazzuk, akkor a körülményekhez igazodunk, és az intuíciónkra hallgatunk. “Ez az idő most nem alkalmas arra, hogy megtegyem. Jobb lesz, ha másképp csinálom.” Csak ennyi. És ha így teszünk, az emberek majd azt mondják, hogy ezt a Hatodik Érzékünk súgta, vagy efféle. Valójában ez a Körülmények Iránti Fogékonyság. És ez a természetes. Csak akkor különös, ha nem hallgatunk rá.
Ebben az egész Körülmények Iránti Fogékonyságban az a legkényelmesebb, hogy nem kell nehéz döntéseket hoznunk. Szépen hagyhatjuk, hadd menjen minden magától.
Példának okáért a Micimackó kuckójá-ban Micimackó egy szép napon ott őgyelgett a háza körül, és azon töprengett, kihez is menjen látogatóba. Elmehetne Füleshez, akit tegnap óta nem látott, vagy Bagolyhoz, akit tegnapelőtt látott utoljára, vagy Kangához, Zsebibabához és Tigrishez, akiket szintúgy igencsak régen látott. És hogyan döntött? Hát leült egy kőre a patak közepén és énekelni kezdett.
Azután felcihelődött és újból nekiindult, miközben arra gondolt, hogy meglátogatja Nyuszit, amikor egyszer csak a saját ajtaja előtt találta magát. Így hát bement, magához vett egy kis elemózsiát, majd elment, hogy meglátogassa Malackát.
Ilyenformán történik, ha az ember a Micimackó Módszert alkalmazza. Semmi az egész. Se riadalom, se bonyodalom. Tehát…

– Folyó? – kérdi Micimackó.
– Mi?
– Hát a megfejtés. A folyó áramlik, mint a víz, visszaveri a fényt, mint a tükör…
– Csakhogy nem válaszol, mint a visszhang.
– Dehogynem.
– Meleg, meleg… De legalábbis langyos.
– Adj még egy kis időt – kéri Micimackó.

A Vu Vej-féle magatartást a konfliktusmegoldások terén a gyakorlatban leginkább a taoista harcművészet, a T’ai Csi Csüan érzékelteti. Ez azon alapszik, hogy kifárasztja az ellenséget, eltéríti, hogy gyengítse erőit, míg ő maga megőrzi nyugalmát, és védőállásba helyezkedik. Az erőszakra nem erőszakkal felel, hanem meghódolással kerekedik felül.

– Áramlik, mint a víz, visszaveri a fényt, mint a tükör… – jár fel-alá Micimackó.
– Túl sokat töröd a fejed, Micimackó – mondom. – Segítek egy kicsit.
– Az jó lesz. Kezdek összezavarodni.
– Akkor figyelj: hogy megfejtsd a Rejtvényt, hagyd, hogy agyad szabadon áramoljék, és visszatükrözze, amit lát. Ezután majd válaszol neked. Érted?
– Nem.
– Na jó…
– Lássuk csak – mormogja Micimackó –, áramlik, mint a víz…

A Vu Vej alapelve, amelyen a T’ai Csi Csüan is nyugszik, érthetőbb lesz, ha magunk elé képzelünk egy vízen lebegő parafadugót, amelyet megdobunk egy kaviccsal. Minél erősebben találjuk el, annál nagyobbat rugózik. Minél nagyobbat rugózik, annál nagyobbat ugrik. A dugónak sikerül minden energiaráfordítás nélkül teljesen kikészíteni bennünket. Tehát a Vu Vej inkább úgy győzi le az erőszakot, hogy semlegesíti annak erejét, mintsem hogy fokozza a konfliktust. Olyan ez, mintha a tüzet tűzzel oltanánk, pedig a Vu Vej ismeretében tudjuk, hogy a tüzet vízzel kell oltani.

– Tudom már! – kiáltja Micimackó. – Dugó!
– Mi van vele?
– Ha kihúzzák a palackból, felel, mint a visszhang – közli diadalmasan.
– De nem áramlik, mint a víz, és nem olyan, mint a tükör.
– Ó, hát tényleg nem.
– Mégis jobb lesz, ha megmondom. A Micimackó Módszer.
– Tessék?
– Ez a megfejtés.
– Ó – mondja Micimackó. – Nem a legjobb Rejtvény – teszi hozzá.
– Jó, akkor most te mondj egyet.
– Nagyszerű! Mi az, ami egyszerre fekete és fehér és piros?
– Jaj, ne. Ezt ne.
– Miért, ismered? – lepődik meg Micimackó.
– Persze. Ezeréves. Mindenki ismeri: képes újság.
– Nem az – mondja Micimackó.
– Egy pirulós zebra?
– Nem.
– Akkor talán…
– Feladod? – reménykedik Micimackó.
– No, jó, szabad a gazda. Mi az, ami egyszerre fekete és fehér és piros?
– Lesült pingvin.
– Micimackó, ez hülyeség.
– Még mindig jobb annál, mint amit te mondtál.
– Jó, akkor mást mondok. Épp ellenkezője a Micimackó Módszernek. Mi az, ami egész nap rohangászik, anélkül, hogy odaérne valahová?
– Nyuszi?
– Hát, lényegében…
– Ó, tudom már! Ez egy…
De ezt hagyjuk a következő fejezetre.

Dógomvan

Nyuszi a fenyér szélére sietett, és fontosabbnak érezte magát, mint valaha. Nemsokára elérte a fát, amelyben Róbert Gida lakott. Kopogott az ajtón, kiáltott is egyszer-kétszer, aztán visszahúzódott, lábát pontosan fenn tartotta napellenzőül. Felfelé is makkantott néhányat, az ágak irányában:  – “Hé!” mondta és “Jó, jó!” – mondta, és  azt is mondta: “Én vagyok az, Nyuszi!” – de semmi se történt. Megállt és hallgatódzott, de az Erdő állt és hallgatódzott vele együtt. Olyan magányosan és csöndesen feküdt minden az aranyos verőfényben, alig lehetett észrevenni, hogy valahol, sok kilométer magasban egy csalogány trillázik.

– Kellemetlen – mondta Nyuszi. – Úgy látszik, nincs itthon.

A zöld ajtóhoz lépett, hogy megbizonyosodjék. Elfordult, látván, hogy az egész délelőttje el van rontva, amikor papírszeletkét pillantott meg a földön. Gombostű is volt benne, ez arra vallott, hogy az ajtóra volt erősítve a papírszelet.

– Ha! – mondta Nyuszi, és megint felvillanyozódott. – Íme, sürgős üzenet!

Ez állt a cédulán:
ELMENTEM
MINGYÁR GYÜVÖK
DÓGOMVAN
R. G.

Nyuszinak halvány gőze sem volt arról, ki az a Dógomvan – noha jómaga is a lótifutik közé tartozott –, így hát elsietett Bagolyhoz, hogy megkérdezze. De Bagoly sem ismerte. Mi azonban úgy véljük, ismerjük, sőt valószínűleg sokan mások is. Csuang-ce nagyon pontosan leírta:

Volt egyszer egy ember, aki ki nem állhatta a saját lábnyomát és árnyékát. Elhatározta, hogy megszabadul tőlük, és rohanni kezdett. De minél jobban rohant, annál több lett a lábnyom, árnyéka pedig könnyedén követte. Azt hitte, hogy talán nem szalad elég fürgén, és még jobban nekilódult, rohant, rohant megállás nélkül, míg végül a kimerültségtől összeesett és meghalt.

Ha ez az ember egy helyben marad, nem lettek volna lábnyomai. Ha megpihen az árnyékban, árnyéka is eltűnt volna.

Mindenütt találkozunk velük, bármerre járunk. A Dógomvanok szinte minden napsütéses délelőtt megjelennek, hanyatt-homlok átcsörtetnek a parkon, különféle Ziháló Zajokat hallatva. Talán épp ott ülünk a fűben és vidáman uzsonnázgatunk, amikor hirtelen felbukkan egy Dógomvan (vagy kettő) és átgázol az elemózsiánkon.
Mi rendszerint nyugalomban és biztonságban érezzük magunkat fákkal körülvéve vagy egy mezőn, nem így a Dógomvanok, ők kerülik az efféle helyeket. Dógomvanék jobban szeretnek aszfalton és betonon közlekedni, az e terepre tervezett rövid életű járgányokon. És miközben belélegzik a kipufogógázokat, a Dógomvanok arról csevegnek egymás közt, hogy amióta járműveikkel kijutottak a Szabadba – mely járművek egyébként az első kanyarnál el is ütik őket –, mennyivel jobban érzik magukat. Ezt nevezik ők természetes életmódnak.
Mingyárgyüvök Dógomvan csaknem reménytelenül aktív. Ha az élet értelméről kérdezzük, menten átnyújt egy listát, amelyen a következő Sport Tevékenységek szerepelnek:

“Ejtőernyőzés, teniszezés, kocogás, tollaslabdázás, úszás és vízisízés.”
– Ez minden?
– Nos, hát (zihálás, lihegés, fújtatás) igen, ez minden.
– Üldözött már autókat?
– Nem… azt még nem próbáltam
– És alligátorokkal birkózott már?
– Nem… habár mindig szerettem volna.
– Hát a rollerverseny lépcsőn lefelé?
– Ez még nem jutott eszembe.
– Pedig aktívnak tartja magát!
Dógomvan itt elgondolkodik, majd így válaszol:
– Mondja… mit gondol, csak nincs valami bajom? Elvesztettem volna az erőmet?

Nemsokára valószínűleg elveszti.
Atletizáló Dógomvan – mindennapos jelenség – igencsak szívén viseli jó erőnlétét. Ám kitűnő kondícióját kívülről erőlteti magára, nem belülről építi fel. Ennélfogva az edzést összekeveri a munkával. Dolgozik munka közben, dolgozik edzéskor és játék közben is leginkább dolgozik. Munka, munka, munka. Az állandó munkától, a pihenés és a játék hiányától a Dógomvan elfásul. És ha sokáig él így, előbb-utóbb bele is rokkan.

Nini, megérkezett Nyuszi.
– Szervusz, Nyuszi, mi újság?
– Épp most jövök Bagolytól – lihegi Nyuszi.
– Tényleg? Jó régen elmentél már.
– Igen, mert… szóval Bagoly mindenáron el akarta mesélni az egyik nagybácsikája esetét.
– Szóval ezért.
– De különben is… Bagoly azt állítja, hogy nem látta a Faragatlan Tönköt, talán a kis Zsebibaba játszik vele. Így hát elrobogtam Kangáékhoz, de senki sem volt otthon.
– Az Erdőbe mentek Tigrissel, ugrást gyakorolni.
– Ó! No, akkor én megyek is.
– Nyugi, Nyuszi, hiszen…

Vajon hová megy? Hisz épp ez az. Dógomvannak soha nincs nyugta.
Ha egészségesek, pihentek és elégedettek akarunk lenni, figyeljük meg, mit művel egy Dógomvan, aztán csináljuk épp az ellenkezőjét. Lám, itt is van egy, fel-alá mászkál, aprópénzt csörget a zsebében, és idegesen nézegeti az óráját. Már a puszta látvány is kimerítő. A krónikus Dógomvan könnyen felismerhető: mindig megy valahová. Sétáról szó sem lehet. Arra nincs ideje.

– De nem diskuráltál – mondta Füles. – Nem beszélgettél. Nem mondtál semmit. Annyit mondtál: “Halló!” – és már szaladtál is. Láttam a farkadat száz méteren szaladni dombról le, és még mindig azon tűnődtem, hogy mit feleljek. Gondoltam: majd azt mondom neki: “Mi?” – de akkor már késő volt.

– Nekem akkor sietni kellett.

– Ez nem volt tisztességes üzlet. ADOK-VESZEK. Nem váltottunk szót… “Halló – Mi?” Evvel nem messzire jut az ember, pláne, ha az egyik beszélőnek a farka mihamarabb látótávolságon kívül kerül.

Dógomvan mindig Rohanvást Rohan. Úgyszólván mindig:

ELMENTEM
MINDJÁRT JÖVÖK
DOLGOM VAN
MINDJÁRT JÖVÖK

Avagy (csak a pontosítás kedvéért):

ELJÖVÖK
MINDJÁRT MENTEM
DOLGOM VAN
MINDJÁRT MENTEM
Dógomvan folyvást lenni akart valahol, ahol még nem volt. Akárhol, kivéve ott, ahol van.

– De hová? – kérdezte Nyuszi. – Ez a bökkenő.
– Talán meg kellene látogatni valakit.
– De kit? – kérdezte Nyuszi.
– Én is épp ezt akartam kérdezni – mondta Micimackó. – Lehet, hogy… lehet, hogy… egy izét…

Talán oda, ahol jutalmakat osztogatnak. Dógomvan vallási, tudományos és üzleti szemlélete arról akar bennünket mindenáron meggyőzni, hogy valahol vár ránk a Nagy Jutalom, amit egész életünkben holdkórosok módján kell hajkurásznunk. És hogy ez hol van? Talán fenn az égben, talán a legközelebbi molekulában, vagy a végrehajtó mellényzsebében, de valahogy soha nem ott, ahol vagyunk… lehet, hogy ott hever az úton, vagy a világ túlsó felén, a Holdon is túl, a csillagok felett…

– Jaj! – landolt Micimackó a padlón.
– Így jár, aki hálószobának használja az íróasztalt. Lepottyan.
– Épp jókor.
– Hogyhogy?
– Rémeset álmodtam.
– Ne mondd!
– Igen. Azt álmodtam, hogy találtam egy csupor mézet…
– Mi ebben a rémes?
– Az, hogy mocorgott. Csuproknak nem az a dolguk, hogy mocorogjanak, hanem hogy szép csendben üldögéljenek.
– Ez bizony igaz.
– És amikor a csupor felé nyúltam, el akart osonni.
– Lidérces egy álom. De sokan álmodnak effélét – teszem hozzá biztatóan. 
– Igen? Talán még Elérhetetlen Mézescsuprokról is?
– Meg ehhez hasonlókról. A dolog nem szokatlan. A furcsa inkább az, hogy sokan így élnek.
– De miért? – kérdi Micimackó.
– A jó ég tudja. Talán azért, mert így legalább úgy érzik, van valami tennivalójuk.
– Nem hangzik valami mulatságosan – mondja Micimackó.

Tényleg nem.
A rohanó életmód, az “egyik lábam itt, a másik ott” természetellenes, és megakadályoz bennünket abban, hogy jól érezzük magunkat és boldogok lehessünk. Bizony csak kevesen érik el az Elégedettséget és a Boldogságot, ami pedig közvetlen úton elérhető volna. Legtöbben feladják és összeroskadnak az út szélén, átkot szórva a világra, amely igazán ártatlan ebben, hisz inkább azért van, hogy segítsen és mutassa az utat.
Akik azt hiszik, hogy az élet jutalma valahol a szivárvány mögött van…

– Azok jól odaégetik a pirítósukat – mondja Micimackó.
– Hogy mit csinálnak?
– Odaégetik a pirítósukat.
– Azok… szóval, igen. És azonkívül... 
– Itt jön Nyuszi. 
– Ó, hát ott vagytok! – kiált fel Nyuszi.
– Mi itt vagyunk – mondja Micimackó.
– Igen, mi itt vagyunk – mondom én.
– És te vagy ott – mondja Micimackó.
– Igen, itt vagyok – mondja türelmetlenül Nyuszi. – És hogy a lényegre térjek, Zsebibaba egyszer megmutatta nekem az építőkockáit. Össze-vissza vannak karistolva és pingálva mindenféle betűkkel.
– Tényleg?
– Tulajdonképpen pontosan olyasmi, mint amire gondoltam – simogatja – elmélyülten Nyuszi a pofaszakállát. – Így kizárásos alapon azt kell feltételeznem, hogy Fülesnél van.
– De Nyuszi – mondom –, tudod…
– Igen – szakít félbe Nyuszi. – Elmegyek Füleshez és kipuhatolom, mit tud – világos, hogy ez a következő lépés.
– Ott jön – mondja Micimackó.

Ha az amerikai történelem kerekét néhány évvel visszafordítjuk, ott látjuk a Puritánokat, az első Dógomvanokat, akik valósággal halálra gürcölték magukat földjeiken, anélkül, hogy irtóztató fáradozásuk gyümölcséből bármit is élveztek volna. Jószerével éhenhaltak, miközben az ország több ésszel megáldott lakói bemutattak nekik egy-két ügyes fogást, hogyan kell együtt dolgozni a föld ritmusával. Most ültess – most pihenj. Most műveld meg a földet – most hagyd békén. A Puritánok e jelszavak második felét igazából soha nem értették meg és nem is hittek benne. Így azután két-három évszázadnyi erőltetés, erőltetés és újbóli erőltetés után a valaha termékeny föld kimerült, amihez a szintetikus serkentőszerek még inkább hozzájárultak. Ezektől lett mostanság az almánk papundekliízű, a narancsunk pedig teniszlabdaízű, a körténk meg olyan, mint valami édesített műanyag. Mindez csupán azért, mert nem hagyták pihenni a földet. Igazán nem akarunk panaszkodni, de Ez Van.

– Mondd csak, Micimackó, te miért nem teszel valamit?
– Mert olyan gyönyörű ez a nap.
– Igen, de…
– Miért rontanám el?
– Ejnye már, mégiscsak kellene valami Fontosat csinálnod!
– Azt csinálom – mondja Micimackó.
– Na ne mondd! És vajon mi az?
– Hallgatom.
– Hallgatod? Mit?
– A madarakat. Meg ott azt a mókust.
– És mit mondanak?
– Hogy milyen gyönyörű ez a nap.
– De hisz ezt magadtól is tudtad!
– Az igaz. De tudod, mégis jólesik hallani, hogy mások is ugyanezt gondolják.
– Inkább azzal töltenéd a drága időt, hogy Műveled magad. Hallgass például rádiót.
– Ezt itt?
– Ezt bizony. Honnan tudnád különben, mi történik a nagyvilágban?
– Onnan, hogy odakint sétálgatok.
– Izé… jó… no, ezt hallgasd meg Micimackó.
“Háromezer ember vesztette életét, amikor öt Jumbo utasszállító összeütközött Los Angeles belvárosa felett…”
– Neked ez mond valami a világról? – csodálkozik Mackó.
– Hmmm. Igazad van. – És ezzel kikapcsolom a rádiót. – És mit mondanak most a madarak?
– Azt, hogy milyen gyönyörű ez a nap.
És csakugyan gyönyörű. Még akkor is, ha Dógomvanék sürgős elfoglaltságuk között cseppet sem élvezik. De hogy a végére járjunk, mitől is nyüzsögnek ennyire…

Fent említett Mindenlébenkanál Egyének fafejű utódainak hitéből teljesen hiányzik valami. Nevezetesen a végtelen erdőségek és tiszta vizek megbecsülése, amelyek már jóval előttünk megjelentek az Újvilág üde zöld kontinensén. Inkább úgy szemlélték ezt a Paradicsomot és a vele harmóniában élő embereket, mint ellenséget és fenyegető veszedelmet, amelyet meg kell támadni, le kell igázni, mert – szerintük – mindez a Nagy Jutalom útjában áll. Énekelni se nagyon szerettek. Tulajdonképpen…

– Micsoda? – kérdi Micimackó. – Nem énekeltek?
– Micimackó, szeretném befejezni. Így van, ahogy mondom. Nem szerettek énekelni. Ki nem állhatták az éneklést.
– Ha nem szerettek énekelni, akkor mi lehetett a véleményük a Medvékről?
– Azt hiszem, a Medvéket sem szerették.
– Nem szerették a Medvéket?!
– Nem. Nem túlságosan.
– Se, ének se Medve… Akkor hát mit szerettek egyáltalán?
– Nem hiszem, hogy bármit is szerettek volna, Micimackó.
– Nem csoda hát, ha itt egy kicsit minden Összezavarodik.

Nos tehát, a Nyomorult Puritán után a Nyughatatlan Pionír következett, azután meg a Magányos Kovboj, aki egyfolytában Napnyugat felé ügetett és nyomok után kutatott. Ebből a gyökértelen, elégedetlen ősből lett a Dógomvan, aki éppúgy nem érezte magát otthonosan és békességben ezen a Barátságos Földön, mint öregapái. Amilyen rideg és harciasan fanatikus a zsugori Dógomvan, éppoly kemény és kíméletlen önmagához és másokhoz is, az egész világhoz. Ám tegyen ellene bármit is Dógomvan, a világ azért épp úgy halad előre.
Ezek után semmi meglepő sincs abban, hogy Dógomvannak a haladásról csak olyan fogalmak jutnak eszébe, mint “harc” és “a nehézségek leküzdése”. Ez is egyike a bogarainak. A valódi haladás természetesen az a növekedés és fejlődés, amellyel a belső változás is együtt jár. A hajlíthatatlan Dógomvan azonban hallani sem akar erről. A belső késztetés a növekedésre és a fejlődésre benne van minden élő teremtményben. Dógomvan agyában azonban ez a késztetés folytonos harccá ficamodik; ezzel akar megváltoztatni mindent (Buldózer Dógomvan) és mindenkit (Bigott Dógomvan), kivéve önmagát – ezenkívül mindenbe beleüti az orrát, amihez az égvilágon semmi köze sincsen. Azért bizonyos mértékig féken tartják a körülötte lévő bölcsebb egyének. De miként a túl élénk gyerekek szülei, e bölcsek sem lehetnek ott egyszerre mindenhol. A Dógomvanok pesztrálása teljesen kikészít mindenkit.

– Megint itt van Nyuszi – jelenti Micimackó. – És Füles.
– Jé, Nyuszi! – mondom.
– És Füles – teszi hozzá Füles.
– Megkérdeztem Fülest – kezdi Nyuszi.
– Mármint engem – mondja Füles. – Fülest.
– Emlékszem rá – mondom –, hogy láttalak téged tavaly, valahol odakint a Mocsárban.
– Mocsár? – sértődik meg Füles. – Nem mocsár az, hanem Láp.
– Mocsár, vagy Láp…
– Mi az a Láp? – kíváncsiskodik Micimackó.
– Ahol elázik a bokád, az a Láp – mondja Füles.
– Aha.
– Ezzel szemben – folytatja Füles –, amibe nyakig belesüppedsz, az a Mocsár. Mocsár! Ha! – teszi hozzá keserűen.
– Szóval, megkérdeztem Fülest – kezd bele újból Nyuszi –, és Füles azt mondta, hogy neki a leghalványabb gőze sincs arról, miről beszélek.
– Úgy tűnik, ezzel nem állok egyedül – mondja Füles. – Neked sincs róla halvány gőzöd sem. Az biztos.
– De hát akkor mi az a Faragatlan Tönk? – kérdi Nyuszi.
– Én volnék az – közli Micimackó.
– Te? – kérdi Füles. – Azért jövök ide árkon-bokron át…
– A Mocsárból – segítek készségesen.
– A Lápról, hogy Micimackót nézzem?!
– Miért is ne? – kérdi Micimackó.
– Hát… ez afféle Nyuszihoz illő nyüzsgés – mondja gúnyosan Füles. – Az hát. Kétségtelenül.

Beszéljünk most a Mingyárgyüvök Dógomvanok Társaságáról, amely ugyancsak különös egy népség. E Társaság valósággal bálványimádók módján isteníti az ifjonti energiát, a fiatalos külsőt és viselkedést, ám ezek megőrzésére mégsem fejlesztett ki hatásos módszert. Hogy ez mennyire így van, azt a kozmetikai és plasztikai sebészetbe vetett egyre növekvő bizalmuk tanúsítja. Ezzel szemben a Társaság számtalan módszert eszelt ki a fiatalság rombolására és pusztítására. Ezek a káros tevékenységek, amelyeknek egyéként semmi közük nincs a Nagy Jutalom felkutatásához, úgy tűnik, számukra az Időspórolás gyűjtőfogalom főkörébe tartoznak.
Mondjunk erre példát. Legmegfelelőbb erre a klasszikus Dógomvan-Emlékmű, a Hamburgeres Bódé.
Kínában Teaházak vannak, Franciaországban Kávéházak. Minden civilizált országban találunk ezekhez hasonló helyeket, ahová a nap bármely szakában bemehet az ember enni, inni, pihenni és beszélgetni, és ahonnan evés után nem kell azonnal elrohanni. A kínaiak Teaháza valóságos társadalmi intézmény. Egész álló napon át odajárnak családok, szomszédok, barátok, megisznak egy csésze teát, vagy esznek valami könnyű ételt. Addig maradnak, amíg kedvük tartja. Talán kicsit furcsa lenne a Teaházat nyilvános társadalmi klubnak nevezni, mert a meghatározás – legalábbis a mindent beskatulyázó gondolkodásmódunk szerint – nagyon is nyugati, ráadásul igazi tartalmának csak egy részét fejezi ki. A Teaház igazi üzenete: “Fontos vagy! Pihenj és érezd jól magad!”
És a Hamburgeres Bódé üzenete? Nyilvánvalóan ez: “Nem számítasz! Húzd el a csíkot!”
Mindannyian tudjuk, hogy a rémséges Hamburgeres Bódé merénylet a fogyasztók egészsége ellen. Sajnos az Időspórolók észjárására nem ez az egyedüli példa. Ide sorolhatók még a Szupermarketek, a Mikrohullámú Sütők, a Nukleáris Erőművek, a Mérgező Vegyszerek…
Gondolkozzunk csak: ha az időspórolási trükkökkel valóban időt takarítanánk meg, akkor manapság több idő állna rendelkezésünkre, mint bármikor a történelem folyamán. Ám különös módon ma kevesebb az időnk, mint akár csak néhány éve is volt. Az igazi “buli” az, ha elmegyünk valahová, ahol nincs mód az időspórolásra, és amikor már ott vagyunk, azon kapjuk magunkat, hogy rengeteg az időnk. Másutt agyondolgozzuk magunkat azért, hogy ki tudjuk fizetni az időmegtakarító masinákat, amelyek arra valók, hogy ne kelljen agyondolgozni magunkat.
Az Időspórolás mániája körüli fő probléma roppant egyszerű: nem lehet időt spórolni. Csak eltölteni lehet valahogy. Eltölteni azonban kétféle módon lehet: bölcsen vagy ostobán. Dógomvannak voltaképpen egy csepp ideje sincs, mivel arra pazarolja, hogy megspórolja. És miközben harcol a másodpercekért, a végén mindent elpazarol.
Henry David Thoreau így írta ezt le a Walden-ben:

“Miért is élnénk oly sietősen és pazarolnánk el az életet? Sorsunk az, hogy éhen haljunk, mielőtt megéhezünk. Ahogy a mondás szól: egyetlen idejében tett öltés kilenc öltést takarít meg, ám az emberek ma ezret öltenek, hogy megtakarítsák a holnapi kilencet.”

Térjünk vissza egy pillanatra a taoizmushoz, az ifjúságromboló Dógomvan Társaság üde ellentétéhez. A taoizmusban a legcsodálatosabb, hogy nemcsak az öregek és bölcsek tiszteletére tanít, hanem a Halhatatlan Ifjúság tiszteletére is. A taoista tradíció tele van elbűvölő mesével, történettel, és nagyra becsülik mindazokat, akik fiatal létükre az Élet Titkait kutatják. Bármi módon is történjék ez a kutatás, az eredmény mindig ugyanaz: hosszú élet, fiatalos külső és életszemlélet, ifjúi energia.
Ami azt illeti, a Taoista Halhatatlanok minden korban, a monda szerint nevezetesek voltak fiatalos viselkedésükről, küllemükről, erejükről. Mindez aligha lehetett véletlen, a taoista gyakorlat következménye volt. Kínában az átlagos élettartam évszázadokon át nem haladta meg a negyven évet, de a nehéz munkát végző földmívesek vagy a kicsapongó arisztokraták gyakran még ennél is fiatalabb korban fejezték be életüket. Ennek ellenére számtalan taoista megélte a nyolcvan, sőt kilencven évet is, és sokan még ennél is tovább éltek. Kedvenc példám:
1933-ban a világ minden újságja írt arról, hogy Kínában meghalt egy ember, név szerint Li Csung Jun, aki 1677-ben született. A kínai kormány hivatalosan és megcáfolhatatlanul, alapos nyomozás után bizonyította ezt. Kétszáz éves korában az egyik kínai egyetemen huszonnyolc részes, három-három órás előadássorozatban beszélt a hosszú élet titkáról. Akik ott voltak, állítják, hogy Li negyvenéves férfi benyomását keltette, amint ott állt, szálfaegyenesen, ép fogazattal, dús hajjal. Halálakor éppen kétszázötvenhat esztendős volt.
Li még gyermekként elhagyta otthonát és vándor gyógyfűárusokat követve felment a hegyekbe. A füvesemberektől megtanulta a föld gyógyító erejének titkait. A naponta használt sokféle ifjító növény mellett a taoista gyakorlatok szerint élt, és megvolt győződve arról, hogy azok a gyakorlatok,  amelyek megerőltetik a testet, a lelket pedig próbára teszik, megkurtítják az életét. Kedvenc közlekedési tempója az volt, amit ő maga “könnyű sétának” nevezett. Azok a fiatalemberek, akik Lit már hajlott korában követték e “sétákon”, sorra kidőltek mellőle, míg ő mérföldeken át vígan szaporázta. Azoknak, akik tartós egészségre vágytak, azt tanácsolta, hogy “üljetek úgy, mint a teknősbéka, sétáljatok úgy, mint a galambok, és aludjatok úgy, mint a kutyák”. Amikor legfőbb titkát tudakolták, így felelt: “Belső nyugalom.”
Ha már éppen erről beszélünk, térjünk vissza Micimackó kunyhójá-hoz. Róbert Gida épp azt kérdi Micimackótól:

– Mondd, Micimackó, mit szeretsz te a világon a legjobban csinálni?

– Mit szeretek? – Meg kellett állnia, hogy gondolkodjon. Mert mézet enni, ez csakugyan jó dolog, mielőtt nekikezd az ember, olyan az a perc, hogy szinte jobb, mint mikor már nyalja – de nem tudta, hogy hívják az ilyesmit.

A méz már nem ízlik annyira, ha ettünk belőle. A cél nem jelent már annyit, ha elértük. A jutalom már nem olyan értékes, ha megkaptuk. Ha az életünkben kapott jutalmakat összeadnánk, nem volna valami sok. Ha a jutalmak közötti időtartamokat adnánk össze, az már jóval több volna. És ha összeadnánk a jutalmakat és a jutalmak közötti várakozással töltött időt, akkor az összes megvolna. Minden perc, amelyet leéltünk. Mi lenne, ha még élveznénk is?
Ha egyszer már kibontottuk a karácsonyi ajándékot, Nem Is Olyan Izgalmas, mint addig, amíg csak nézegettük, emelgettük, rázogattuk és megpróbáltuk kitalálni, mi lehet – azután kicsomagoltuk. Háromszázhatvanöt nap múlva újra végigjátsszuk ugyanezt, és újra ugyanarra az eredményre jutunk. Valahányszor elértük a célt, úgy találjuk, hogy Nem Is Olyan Izgalmas, mégis azonnal ráhajtunk, hogy elérjük a következő, az utána következő és az az után következő célt.
Mindez persze nem azt jelenti, hogy a célok nem számítanak. Nagyon is számítanak, már csak azért is, mert miközben elérni igyekszünk a célokat, fejlődünk, s végül bölcsebbé, boldogabbá válunk satöbbi. Ha elrontunk valamit, attól szerencsétlenek, dühösek, zavartak leszünk. A cél tehát jót tesz és használ nekünk, már csak azért is, mert jótékony fejlődést biztosít. Ám ettől eltekintve is, a folyamat az, ami igazán fontos. A folyamat élvezete az a titok, amelyet a Nagy Jutalom és az Időspórolás mítosza eltörölt. Ez talán segít is megmagyarázni a Tao, az Út szó mindennapi jelentését.
Minek is nevezzük hát a mézevés előtti pillanatot? Néhányan talán izgalmas várakozásnak neveznék, de én azt hiszem, több ennél. Én tudatosságnak hívnám. Olyan ez, mint amikor boldognak érezzük magunkat, és ezt fel is fogjuk, ha csak egy pillanatra is. A Folyamat Élvezésével megnyújtjuk a tudatosság állapotát, amely akkor már nem csupán egy pillanatig tart, hanem felöleli az egészet. És ebből sok örömünk származhat. Akárcsak Micimackónak.

Azután arra gondolt, hogy Róbert Gidával együtt lenni is egész jó dolog; ha Malacka velük van, barátságos és kedves dolog az is. Mikor mindezt átgondolta, azt mondta: – Legjobban azt szeretem a világon, ha mi ketten Malackával elindulunk, hogy Téged meglátogassunk. Te meg mondod: “Na, nem kellene egy kis Izé?” – És én azt mondom: “Én nem bánom; elkelne egy kis Izé. Hát tenálad, Malacka?” – És különösen, ha ilyenkor szép idő van odakinn, minden cseng-bong, és a madarak is énekelnek.

Ha azzal töltjük el az időnket, hogy örülünk a környezetünknek és kellőképpen értékeljük az életet, rájövünk, hogy nem érünk rá Dógomvan- módon létezni. És ez így is van rendjén, mert a Dógomvan-féle életmód iszonyúan elpocsékolt idő. Lu Ju, a költő így ír erről:

Egymásba tűnnek, s szétválnak a felhők.
Átzúg a szél az udvarunk felett.
Ilyen az élet. Miért nem pihensz meg?
Mi tántorít, ha jönnek az ünnepek?

A legkülönb Medve

Az Örömódá-ról beszélgetünk, Beethoven Kilencedik Szimfóniá–jának zárótételéről.
– Ez az egyik kedvencem – mondja Micimackó.
– Akárcsak nekem – mondom én.
– És az a kedvenc részem, amikor azt éneklik, hogy:

Daloljatok a kedvemér’

– De…

Daloljatok a kedvemér’
Csak ennyi, mit egy medve kér.

– De hát ez nem…
– Daloljatok a kedvemér’, ez a kedvenc részem.
– Dehát az Örömódá–ban nem éneklik azt, hogy Daloljatok a kedvemér’!
– Nem éneklik?
– Nem bizony.
– És miért nem?
– Mert ilyesmi eszükbe se jutott.
– Nem jutott?
– Sem Ludwig van Beethoven, sem pedig az, aki az Örömóda szövegét írta, nem írt bele semmit a Medvékről.
– Nahát! Akkor biztosan összetévesztettem Medwig van Beethovennel.
– Micimackó, Medwig van Beethoven nem létezik. Ezt te magad írtad.
– Én?
– Te bizony.
– Ja, akkor biztosan azért olyan ismerős.

Végül is visszakanyarodtunk a megkezdett témához: hogy élvezzük az életet, és legyünk Különlegesek. Tudjuk, hogy mindenki Különleges.

– Nem könnyű dolog a haláltmegvető bátorság – mondta Malacka szipákolva –, amikor az ember egy egészen kicsi állat.

Nyuszi, aki közben szorgalmasan jegyzett a noteszébe, felnézett, és így szólt:

– Éppen azért, mert kicsi állatok vagyunk, fogjuk magunkat hasznossá tenni ebben a kalandban.

Malacka olyan izgatott lett a gondolatra, hogy ő hasznossá teszi magát, hogy egész elfelejtett félni, és amikor Nyuszi fejtegetni kezdte, hogy Kanga csak a téli hónapokban szokott szenvedélyes lenni, egyébként pedig nagyon nyájas és szelíd, alig tudott veszteg maradni, annyira igyekezett már hasznossá tenni magát.

– És velem mi lesz? – kérdezte Micimackó szomorúan. – Nekem senki se veszi hasznomat?

– Ne törődj vele, Micimackó – vigasztalta Malacka –, majd legközelebb.

– Micimackó nélkül – mondta Nyuszi ünnepélyesen és ceruzáját hegyezve – az egész kaland lehetetlenné válik.

– Úgy? – mondta Malacka, iparkodva, hogy elkedvetlenedését ne vegyék észre.

De Mackó a sarokba ment és ott többször ismételte: “Nélkülem lehetetlen! Ilyen Mackó vagyok én!”

Bármilyen Hasznosak is vagyunk, néha mégis hosszú időbe telik, amíg felismerjük a bennünk lappangó értékeket. Ide illik a Kőfaragóról szóló kínai mese:

Volt egyszer egy kőfaragó, aki mindig elégedetlen volt magával és az életével.

Egy szép napon, amint mendegélt, elhaladt egy gazdag kereskedő háza előtt. Benézett a nyitott kapun, és látta, hogy odabent csak úgy nyüzsögnek az előkelőbbnél előkelőbb látogatók. “Milyen hatalmas is lehet egy ilyen kereskedő!” – gondolta a kőfaragó. Elfogta az irigység, és azt kívánta, bárcsak ő is ilyen gazdag lehetne. Akkor bezzeg nem kellene szegény kőfaragó módján tengetnie az életét.

Legnagyobb ámulatára egyszerre gazdag kereskedővé változott. Nagyobb pompa és hatalom vette körül, mint amit valaha álmodni mert volna. Irigyelte és gyűlölte is mindenki, aki nála szegényebb volt. Egyszerre csak pompás gyaloghintót vittek el háza előtt, a gyaloghintóban magas rangú hivatalnok terpeszkedett, körülötte szolgák hada és gongot ütő katonák. A leggazdagabb ember is mély meghajlással hódolt a menet előtt. “Milyen hatalmas az a hivatalnok” – gondolta – “Bárcsak magas rangú hivatalnok lehetnék!”

Ezután magas rangú hivatalnokká változott. Mindenhová dúsan hímzett gyaloghintón cipelték, és a nép reszketett tőle és gyűlölte és földig hajolt előtte, amerre csak járt. A nyári nap forrón tűzött, és a hivatalnok iszonyúan kényelmetlennek érezte a fülledt gyaloghintót. Kinézett. A nap fenségesen ragyogott az égen és tudomást sem vett a hivatalnok létezéséről. “Milyen hatalmas a nap!” – gondolta. – “Bárcsak nap lehetnék!”

Ezután nappá változott, mindenkire pokoli erővel tűzött, kiégette a mezőket, és a földmívesek átkot szórtak rá. Ám egyszer csak nagy fekete felhő kerekedett, és odafurakodott a nap és a föld közé, így a nap sokat veszített erejéből. “Milyen hatalmas az a viharfelhő!” – gondolta. – “Bárcsak viharfelhő lehetnék!”

Ezután felhővé változott, elárasztotta a mezőket és a falvakat, mindenki kétségbeesésére. Hamarosan azonban úgy érezte, hogy valami nagy erővel tolja. A szél volt az. “Milyen hatalmas a szél!” – gondolta. – “Bárcsak szél lehetnék!”

Ezután széllé változott, lefújta a cserepeket a háztetőkről, kicsavarta tövestől a fákat, és mindenki gyűlölte őt és félt tőle, amerre csak elsüvített. Hanem egyszerre csak nekirohant valaminek, amit bárhogyan is igyekezett elfújni, csak állt rendületlenül. Hatalmas szikla volt az. “Milyen hatalmas ez a szikla!” – gondolta. – “Bárcsak kőszikla lehetnék!”

Ezután kősziklává változott, hatalmasabb volt mindenkinél a világon. Ahogyan ott állt, egyszer csak kopácsolást hall, egy kalapács hangját és érezte, hogy farigcsálják az oldalát. “Ki lehet hatalmasabb nálam, a sziklánál?” – kérdi. Letekintett, és mélyen maga alatt megpillantott egy kőfaragót.

– Á, megérkezett a posta! Lássuk csak… – neked jött valami levél, Micimackó.
– Nekem?
– Medveczky Medve Úrnak.
– Medveczky Medve Úrnak?
– Itt áll rajta.
– Medveczky… Medve… Úrnak – mondja megilletődve Micimackó. – Mit írnak? – kérdezi, miközben felmászik az íróasztalra, és átkukkant a vállamon.
– A Finchley-cég küldte: Cipővásár a Finchley-nél! Az idén már harmadszor! Cipőink a legkényesebb ízlést is kielégítik! Óriási választék minden méretben!  – No, Micimackó, ezzel semmit sem tudsz kezdeni.
– És mit írtak a másik oldalára?
– Ingyen Kávé. Egy okkal több, hogy ne menjünk oda.
– Hadd nézzem meg jobban – viszi Micimackó az ablakhoz a papirost.

Ahhoz, hogy mi magunk tudjuk irányítani az életünket, és valami maradandót alkossunk, előbb-utóbb meg kell tanulnunk Hinni. Persze nem azt értjük ezalatt, hogy áthárítsuk a felelősséget holmi istenített Szellemi Szupermen vállára, vagy szép csendben üldögéljünk arra várva, hogy a Végzet bekopog az ajtón. Mindössze hinnünk kell a bennünk rejlő erőben és fel kell használnunk azt. Ha így teszünk, no meg ha felhagyunk azzal, hogy másokat utánozunk, vagy versengünk velük, akkor egyszercsak minden elkezd működni.
Lássunk erre néhány példát:
1927-ben a chicagói Lincoln Park tavának partján egy harminckét éves férfi álldogált, és arra készült, hogy a vízbe öli magát. A lánya meghalt, üzleti vállalkozása megbukott, jó hírneve romokban hevert, ő maga pedig alkoholista lett. A vizet bámulta, s arra gondolt, mit is tenne egy hasonszőrű kisember az ő helyzetében. Ekkor hirtelen agyában megszületett a válasz: most nyugodtan kockáztathat, önállóan kezdeményezhet, és talán ezáltal másokon is segíthet. Sarkon fordult, hazament és olyan munkának szentelte az életét, amelyre – meggyőződése szerint – a világegyetem kiszemelte őt, s nem azt csinálta, amire neveltetése és taníttatása kényszerítette. Figyelte a természet törvényeit, és hozzájuk igazította a saját életrendjét is, míg a végén teljesen megváltozott az élete. Ezek a törvények inspirálták és támogatták, hogy nagy eredményeket érjen el. De hit nélkül és kockázatvállalás nélkül nem járulhatott volna hozzá az emberiség boldogulásához, és senki sem tanulta volna meg tisztelni Buckminster Fuller nevét.
1854-ben a michigani Port Huron egyik iskolájából kicsaptak egy fiút, mert valami “galibát okozott”. Mindössze három hónapig járt oda. Élete során ez volt egyébként az egyetlen időszak, amikor iskolai oktatásban volt része. Később laboratóriumi asszisztensként dolgozott. Ám ennek is befellegzett, amikor levegőbe röpítette a laboratóriumot. Munkaadója nyakon csípte, kirakta az utcára, és útravalóul közölte vele, hogy nem sokra viszi majd az életben. A fiúnak azonban megvoltak a maga tervei, és ilyen csekélység nem tántoríthatta el. Végül ő lett az amerikai történelem legkiválóbb feltalálója. Nevéhez több mint ezerháromszáz találmány fűződik, amely nevet mint a feltalálói géniusz szinonimáját emlegetik. Ez az ember nem más, mint Thomas Edison.
Az óvatoskodó pesszimisták sohasem visznek végbe nagy dolgokat, egyrészt mert nem látják át kristálytisztán és tárgyilagosan a helyzetet, másrészt mert nem bíznak képességeikben, és nem vállalnak kockázatot. Ama híres Északi-sarki Felfedezőúton például, amikor Zsebibaba a folyóba pottyant, mit is csinált Mélázó Füles? Zsebibabát már elsodorták a hullámok, amikor Füles bátortalanul belelógatta farkát a vízbe, hogy Zsebibaba belekapaszkodhassék és felhúzhassa magát – vagyis Füles bizakodni kezdett, hogy most aztán nekidurálja magát és megpróbál valamit. Abban persze nem hitt, hogy tényleg jól csinálhat valamit, és persze nem is csinálta jól.
Ki menthette hát meg Zsebibabát? Pánikbaesett Malacka föl-le-le-föl ugrált és sivalkodott. Hasznavehetetlen Bagoly tanácsokat adott Zsebibabának, miszerint tartsa a fejét a víz fölé. Aggódó Kanga Zsebibaba hogyléte iránt érdeklődött. Nyuszi kapitány parancsokat osztogatott… Talpraesett Mackó ellenben felmérte a helyzetet, megnézte, mit is lehet itt tenni, és megpróbált valamit:

És Micimackó már cselekedett is: szerencsére ő két zuhataggal lejjebb várta Zsebibabát, mancsai közt egy hosszú léccel. Kanga odaugrált, elkapta a léc túlsó végét, s így tartották a sekélyes fölött. Mikor Zsebibaba odaért, még egyszer elbugyborékolta:

– Nézzétek, hogy úszom! – aztán megakadt a lécben és kimászott.

– Láttátok, hogy úsztam – dicsekedett még sokáig, köpködve magából a vizet, miközben Kanga szidta és dörgölte. – Mackó, láttad, hogy úsztam? Ezt nevezem úszásnak! Nyuszi, láttad, hogy mit csináltam? Úsztam! Hé, Malacka, Malacka, hol vagy? Láttad ezt az úszást, amit véghez vittem? Belepottyanok a vízbe – na mit gondolsz, mit csináltam erre? Hát úszni kezdtem. Úszni bizony, ajhaj, mint a parancsolat! Róbert Gida, láttad, hogy úsz…

De Róbert Gida nem figyelt. Micimackót nézte elgondolkodva.

– Micimackó – mondta végre –, hol szedted ezt a lécet?

Micimackó, maga is csodálkozva, végignézte a lécet, amit még mindig a keze közt szorongatott.

– Találtam – mondta. – Nézd, mekkora sarka van. Gondoltam, még szükségünk lehet rá. Felszedtem.

– Micimackó – mondta Róbert Gida ünnepélyesen –, expedíciónk elérte célját. Megtaláltad az Északi-sarkot.

Ahogyan Micimackó felfedezte az Északi-sarkot, nekünk is az a feladatunk, hogy ha már átlátjuk a helyzetet, megtegyünk minden tőlünk telhetőt és felhasználjunk minden kezünk ügyébe kerülő eszközt, hogy megoldjuk, amit éppen kell. Amire ehhez szükségünk van, az már rendszerint ott is van helyben, csak használni kell.
Például, amikor Malackát körülfogta az Özönvíz…

– Ennek fele se tréfa – mondogatta félhangosan –, hogy egy ilyen KEDVES KIS ÁLLATOT, mint én, egészen körülfogjon az özönvíz. Róbert Gida és Mackó legalább megmássza a fát, ha baj van, és Kanga átugrik a patakon, és Nyuszi elássa magát, és Bagoly elrepül, és Füles… Füles addig ordít, míg segítségére jönnek, és megmentik; csak én senyvedek itt, és nem segíthetek magamon.

Ám ekkor eszébe jutott, hogy hallotta valahol, mit szoktak csinálni ilyen helyzetekben…

És akkor cselekedett… Elment az ablaktól, és száraz helyet keresve odvában, talált még egy ceruzát s egy darab papírt, ami nem ázott el, és egy üres palackot dugóval. A papír egyik oldalára ezt írta:

SEGÍTSÉG!
MALACKA (ÉN)

és a másik oldalra:

ÉN VAGYOK MALACKA, SEGÍTSÉG!

A papírt begyömöszölte a palackba, jól bedugaszolta, aztán amennyire csak tudott, kihajolt az ablakon, és – plötty – jó messzire elhajította a palackot.

Malacka palackját pedig a hullámok odaringatták Micimackóhoz, és Micimackó megkapta az üzenetet. Micimackónak azonban el kellett valahogyan jutnia Róbert Gidához, hogy megtudja, mi is van ráírva a papírra.
Akkor aztán Micimackó bedugaszolta a legnagyobb mézescsuprát, a vízbe dobta, és ő is utána vetette magát. Kis küszködés után a hajó megadta magát. Elvitorlázott hát Micimackó Róbert Gida kunyhójához, ahol is elolvasták a levelet, és kidolgozták a Mentés tervét. Rájöttek, hogy ehhez bizony nagyobb hajóra lesz szükség. És Micimackónak megint támadt egy ötlete:
És így azután megesett az Izgalmas Mentés, amelynek során Malackát a híres-nevezetes Micimackó mentette meg, az Északi-sark Nagy Felfedezője.

– Mondd csak, Bagoly, nem láttad mostanában Micimackót?
– Attól tartok, őt láttam nemrégiben, amint rámolt valamit a faliszekrényben – feleli Bagoly. – Habár nem sok figyelmet szenteltem neki.
– A faliszekrényben? No, mindjárt megnézem és… 
– Ez mi? – kérdezi Bagoly.
– Bagoly, mik ezek a dobozok?
– Dobozok?
– Lássuk csak. Papucscipő, 36-os, szandál, 40-es, fűzős félcipő, 44-es… 
– Óriási választék, minden méretben – mondja Bagoly.
– Te Bagoly, nem vagyok ugyan biztos benne, de én Gyanítok valamit. 
– Úgy tűnik, hogy Micimackó volt a tettes – mondja bölcsen Bagoly.
– Ha találkozol vele, mondd meg neki, hogy okvetlenül beszélni akarok vele.
– Feltétlenül – mondja Bagoly.

A két rettenthetetlen Szabadítóról eszünkbe jut a taoizmus egyik legfontosabb fogalma: a C’u, amit leginkább “törődés”-nek vagy “együttérzés”-nek fordíthatnánk le, és a szív írásjele az alapja. A Tao Te King hatvanhetedik fejezetében Lao-ce “legelső kincs”-nek nevezi, és így ír róla: “A bátorság az együttérzésből fakad.” Hozzátehetjük, hogy a bölcsesség is. Akiben nincs együttérzés, az bölcs sem lehet. Lehet tanult, lehet okos, de bölcs nem lehet. Az okos elme nem azonos a szívvel. A tudás nem azonos a törődéssel. A bölcsesség igen. Azt is figyelembe vehetjük, hogy a latin cor szóból, ami szívet jelent, ered a kurázsi, a bátorság. Malacka ezt így adja elő: “Kanga nem túl Okos, igazán nem lehet mondani, viszont annyira félti Zsebibabát, hogy ijedtében biztosan eszébe jutna valami Okos Dolog, még csak gondolkodnia sem kellene.” C’u nemcsak hogy megmentette Zsebibabát, felfedezte az Északi-sarkot, és kiszabadította Malackát – hanem bátorságot is öntött Malackába, hogy segítsen Micimackónak és Bagolynak, amikor Bagoly házát ripityára törte a szél.
Malacka tudvalévően Nagyon Kicsi Állat, és nem kimondottan Bátor, ám amikor Bagoly háza lezuhant, Malacka rájött, hogy több bátorság van benne, mint valaha is gondolta volna.

– Jó napot, Bagoly! – Eljöttünk megkérdezni, hogy vagy. Malacka is itt van… Tudod, mert úgyis Csütörtök van…

– Ülj le, Micimackó… Te is, Malacka – mondta Bagoly barátságosan. – Helyezzétek magatokat kényelembe.

Szépen megköszönték és kényelembe helyezték magukat.

Mert látod, Bagoly – mondta Micimackó – borzasztóan siettünk, hogy el ne késsünk – látni akartunk, mielőtt elmegyünk…

Bagoly ünnepélyesen bólogatott.

– Kérlek, igazítsd ki a szavaimat, ha tévedek – mondta –, de vajon az igazat állítottam-e, ha kijelentem, hogy véleményem szerint csuda egy ronda idő van odakünn.

– Csuda – felelt Micimackó helyett Malacka, aki éppen olvadozni kezdett.

Szárítgatta a fülét, és azt óhajtotta, bár az isten adná, bár odahaza lenne végre a tulajdon házában.

– Nekem úgy rémlett – mondta Bagoly. – Akkor is épp ilyen ronda nap volt, mikor Róbert nagybátyám – amott van az olajfestésű képe jobbra tőletek a falon – valamelyik nap, hogy kicsit megkésve érkezett… atyaúristen, mi az?

Szörnyű csattanás, rettenetes recsegés-ropogás töltötte be a hajlékot.

– Vigyázz, vigyázz! – sivított Micimackó. – Jaj, csak az ingaórát! El az utamból! Malacka! Malacka, te, hisz én rád esek!

– Segítség! – kiáltotta Malacka…

– Micimackó! – szólalt meg újra ijedten Malacka.

– Na? – kérdezte a székek egyike.

– Hol vagyunk?

– Nem vagyunk olyan biztosak benne – így a Szék.

– Az izé – Bagolyéknál vagyunk?

– Alighanem, mert épp uzsonnázni akartunk, és nem lett belőle semmi.

– Ahá! – mondta Malacka. – És Bagoly mindig a mennyezeten tartotta a levélszekrényét?

Micimackó csakhamar kikecmergett a szék alól és körülnézett, majd előállt a Tervvel. Bagoly szálljon fel a levélszekrény tetejére egy madzaggal, húzza át a madzagot a kosárka fonadékán, azután szálljon le. Ezután Malacka kapaszkodjék bele a madzag egyik végébe, miközben Micimackó és Bagoly a másik végét húzzák…

– Na és akkor Malacka csakugyan ott van – véli Bagoly. – Hacsak a madzag el nem szakad…

– Találunk másik madzagot…

Ilyesmit Malacka nem hallgatott szívesen, mert akármennyi madzagjuk van, és akármennyivel is húzzák fel, neki mégiscsak repülni kell, de úgy látszik, mást itt nem lehet tenni. Egy szomorú pillantást vet vissza életére, a boldog órákra, amiket az Erdőben töltött olyan módon, hogy nem húzták fel madzaggal a mennyezetre, de aztán elszántan bólintott Micimackó felé, és kijelentette, hogy hiszen egész jó egy Te-Te-Te-Terv ez is…

És végül…

Nahát nyomakodott és tolakodott befelé, kifelé, addig-addig, amíg csakugyan kinyomta magát. Boldog volt és izgatott; gondolta, levisít egy utolsó istenhozzádot a bent rekedt foglyoknak.

– Itt minden rendben – mondta a levélszekrényen keresztül. – A fádat, amin laktál, ledöntötte a szél, Bagoly, az ajtón keresztül pedig egy ág fekszik. De nem baj, mert én meg Róbert Gida majd elhordjuk innen. Micimackónak is hozunk egy madzagot, én elmegyek, és elmondok neki mindent. Le is tudok mászni, tudom, hogy veszedelmes, de én azért megteszem, szó nincs róla, aztán egy fél óra múlva visszajövünk Róbert Gidával. Isten veled, Micimackó! – Meg se várta, míg Micimackó felel: Isten veled, Malacka; köszönet és hála – hanem ment útjára.

– Fél óra – mondta Bagoly és kényelembe helyezte magát. – Na, ez épp elég idő arra, hogy elmondjam azt a történetet Róbert nagybátyámról, akit elkezdtem… tudod? Arról, akinek a fényképén fekszöl. De hát hol is tartottam? Persze, tudom már. Hát, kérlek, az is egy olyan szörnyű nap volt, aznap délután, amikor…

– Bagoly szólt, hogy látni akarsz – mondja Micimackó.
– Így is van. Mondd, Micimackó, mik azok a cipősdobozok ott a faliszekrényben?
– Nem tudtam megállni.
– Ezt hogy értsem?
– Szóval az úgy volt, hogy jött az a levél Medveczky Medve Úrnak. Aztán odamentem az üzletbe, épp csak hogy megnézzem…
– És?
– És a boltos olyan kedves volt hozzám. “Mit parancsol, uram?” Ezt mondta. Ettől úgy éreztem, Fontos Valaki vagyok.
– Micimackó! Ezekre a cipőkre semmi szükséged sincs.
– Visszaviszem őket.
– Látod, az jó lesz.
– Azt hiszem, nagyon sokan vannak, akik szintén visszavisznek mindenfélét.
– Hogyhogy?
– Rengeteg embert láttam, akik olyasmiket vettek, amikre semmi szükségük sincs. Az egész áruházban.
– Milyen igazad van.
– Tényleg nem én voltam az egyetlen.
– Bizony nem, Micimackó. Nagyon sokan próbálnak így Boldogságot és Fontosságot vásárolni. De hidd el, te enélkül is boldog és fontos lehetsz.
– Akárcsak ők – mondta Micimackó.

Igen, ez így van. Mindenki lehet boldog és fontos. Annak dacára, amit Füles mondott egyszer, amikor arról volt szó, hogy akárkik vagyunk is, örüljünk az életnek, és csináljunk valami hasznosat, ezt mindnyájan megtehetjük. Néhányan mégsem teszik meg.
Néhány évvel ezelőtt egy Bölcs Megfigyelő a Walden tónál üldögélt nagy elégedetten, s a következőt írta: “A tömeg csendes kétségbeesésben tölti az életét.” Akkoriban, gondoljuk, a kétségbeesés valóban csendes lehetett. Ma inkább fülsiketítő. De ebből nem kérünk. Ha felhagyunk azzal, hogy kétségbeesetten kapaszkodunk hamis életpótlékokba, szabaddá válunk. Ha megtesszük az első lépést, megindul a fejlődés.
Ezzel elérkeztünk a Zik-zik alapelvhez, amelyet jól ismerünk Micimackó Zümmögő Versikéjéből:

Minél inkább havazik,
(Zik-zik!)
annál inkább hull a hó,
(Halihó!)
Minél inkább hull a hó,
(Halihó!)
annál inkább havazik.
(Zik-zik!)

Hólabda Effektusként is emlegetik ezt az elvet, ami emlékeztet minket arra az időre, amikor még ilyen kis hólabdával dobálóztunk. A hólabda nőtt, egyre nagyobb és nagyobb lett, a végén már megállíthatatlanul gurult lefelé a domboldalon, és a szomszéd kocsiján plattyant széjjel, némileg behorpasztva annak tetejét. Másnap már mindenki az Óriási Hólabdáról beszélt, amit – micsoda felelőtlenség! – mi szabadítottunk el… így azután nem csoda, ha szívesebben beszélünk inkább a Zik-zik alapelvről.
Nos, ez az alapelv éppúgy elindíthat negatív, mint pozitív erőket. A cinizmust is táplálhatja, de reményt is kelthet. Teremthet megrögzött bűnözőket és bátor hősöket, ostoba vandálokat és zseniális alkotókat.
Egy a lényeg: az, hogy az Elvet magad miatt és mások üdvére használd, vagy számolj a Rút Következményekkel.
A Zik-zik alapelvvel munkálkodva tiszteletet tanúsítunk mások iránt, hogy Tiszteletre tegyünk szert. Minél inkább havazik, annál inkább hull a hó.

Micimackó elzümmögte neki mind a hét verset. Malacka nem szólt semmit; hallgatta, pironkodott. Mert eddig még dicshimnuszt senki se írt Malackának (MALACKÁRÓL!). Mire Micimackó elkészült, szerette volna, ha egyiket-másikat újra elzümmögi; de nem merte kérni. Azt, amelyik úgy szól: “MALACKA! Hős, te!” Ügyes dolog így kezdeni egy verset.

– Csakugyan elkövettem én ezeket a hőstetteket? – kérdezte végül.

– Hát – mondta Micimackó – a versben persze, hogy megtetted, Malacka. Ha egyszer a vers mondja… És az emberek tudják, hogy az úgy igaz.

– Ó! – mondta Malacka. – Mert eleinte bizony egy kicsit… De a vers azt mondja: “Remegtél? Nem, nem…”

– Ez csak olyan belső remegés volt – mondta Micimackó. – És mit csináljon egy ilyen Egészen Pici Állatka? Ha egyszer kicsit remeg, belsőleg…

Malacka felsóhajtott boldogságában. Foglalkozni kezdett magával. Bátor Malacka ő…

Később pedig, amikor Tájékozatlan Füles felfedezett Bagoly számára egy új házat, amelybe beköltözhet, kiderült, hogy az Malacka háza…

– Pont Bagolynak való lakás. Nem gondolod, kis Malacka?

S Malacka ekkor egy Nemes Cselekedetet követett el; mintha álomban cselekedne. Eszébe jutott mind a gyönyörű szó, amit Micimackó dalolt róla.

– Pont Bagolynak való lakás – mondta egyszerűen. – S remélem, boldog lesz benne. – Nagyot nyelt, kétszer is, mert igen-igen boldog volt a lelke mélyén.

– Mit gondolsz, Róbert Gida? – kérdezte Füles kicsit aggódva, mert érezte, hogy valami nincs egészen rendjén.

Róbert Gida előbb kérdezni akart valamit, de nemigen tudta, hogy kezdje.

– Hát – mondta – a lakás mindenesetre nagyon szép, s ha saját lakásodat fújta volna le a szél, neked is valahová máshová kellene menned mi, Malacka? Te mit csinálnál, ha a te házadat fújta volna le a szél?

De még mielőtt Malacka felelhetett volna, Micimackó megelőzte.

– Velem jönne lakni – mondta. – Jönnél, Malacka?

Malacka mancsát rázta.

– Köszönöm, Micimackó – mondta. – Örömmel jönnék.

Boldog akarsz lenni? Kezdd azzal, hogy megbecsülöd magad, és azt, amid van. Szerencsétlen akarsz lenni? Kezdheted azzal, hogy elégedetlenkedsz. Ahogyan Lao-ce írja: “A leghatalmasabb fa is egy piciny magból sarjad; az ezer mérföldes utazás is egyetlen lépéssel kezdődik.” A Bölcsesség, Boldogság és Bátorság nem várnak valahol túl a láthatáron, egy nyílegyenes út végén; egy állandó körkörös folyamatnak a részét képezik, amely éppen itt kezdődik. Nem csupán a befejezést jelentik, hanem a kezdetet is. Minél inkább havazik, annál inkább hull a hó, minél inkább hull a hó, annál inkább havazik.
Csuang-ce így ír erről:

Közismert, hogy egyetlen ember bátor szelleme győzelemre vihet egy egész hadsereget. Ha egy közönséges cél ekkora hatást képes kiváltani, mennyivel többet hozhatna létre olyan valaki, aki ennél nagyobb dolgokkal törődik!

(Taps.) Tósztot! Lovagias Malackára és Rettenthetetlen Mackóra!

Dicső Állat!... Dicső Malacka!
S ajtót nyitottak emberek,
most a rabok kijöttenek,
Malac, éneklem tettedet.

Mikor jóllaktak, Róbert Gida kanalával kopogott az asztalon, mire mindenki azonnal elhallgatott. Zsebibabát kivéve, aki nem tudta abbahagyni a csuklást, de igyekezett úgy viselkedni, mintha Nyuszi valamelyik rokona csuklana.

– Ezt az estélyt – kezdte Róbert Gida – valakinek a tiszteletére hívtuk össze; ez a valaki végrehajtott valamit és mi mind tudjuk, ki volt az, és mit hajtott végre… Ezért ez az ő estélye… és én elhatároztam, hogy ebből az alkalomból megajándékozom őt… ezzel a… ezzel a…

Zsebeiben keresgélt és zavartan súgta:

– Na, hová tettem?

Amíg így keresgélt, Füles köhögött, és a torkát köszörülte, aztán elfogult hangon beszélni kezdett.

– Barátaim – mondta –, nagy… nagy öröm nekem… vagy inkább mondhatnám… nagy öröm volt a számomra… hogy megjelentetek az én estélyemen… Amit tettem, csak kötelességből tettem, nem számítok elismerésre, semmi sem volt az egész, szót sem érdemel. Ti mindnyájan – talán Kangát és Bagolyt és Nyuszit kivéve – ugyanezt tettétek volna az én helyemben. És Micimackót is kivéve. Megjegyzésem természetesen nem vonatkozik Malackára és Zsebibabára, mert hiszen ők még nagyon kicsinyek. Egyébként mindannyian ugyanazt tettétek volna. És egy pillanatra se gondoltam rá, s nem azért tettem, azért az aján… azért az elismerésért, amit Róbert Gida keresgél e pillanatban… (és kezében felemelt pohárral odasúgta Róbert Gidának: – Talán az asztal alá esett), nem, nem azért tettem, csak azért, mert úgy érzem… hogy hasonló pillanatban mindenkinek meg kell tennie azt, ami erejétől és szerény képességeitől telik. Úgy érzem, mi mindnyájan, akik itt egybegyűltünk…

Igen, igen, igen. Végül is…

– Megvan! – kiáltotta Róbert Gida izgatottan. – Adjátok oda Micimackónak! Az övé!

– Micimackóé? – mondta Füles.

Hát persze, hogy Mackóé! Mert ő a legkülönb Mackó a világon!

– Voltaképpen mi az, ami olyan különleges Micimackóban? – kérdi Füles méltatlankodva.
– Megtudod, Füles, ha elolvasod a következő fejezetet.
– Hát, ha muszáj – mondja Füles.

Sehová és Semmi

– Hová megyünk? – kérdezte Micimackó, utána szaladva. Nem tudta, hogy mi lesz, vagy pedig az lesz, hogy “Micsináljunkhogycsináljukhisztudodmármit?” – Hová megyünk?

– Sehová – mondta Róbert Gida.

El is indultak arrafelé, s miután egy darabig haladtak Róbert Gida megszólalt:

– Mondd, Micimackó, mit szeretsz te a világon a legjobban csinálni?

(Természetesen Micimackó a világon a legjobban azt szereti, ha elmehet Róbert Gidához falatozni, de ezt már egyszer idéztük, így az idézet ismétlésétől kéretik eltekinteni.)

– Ezt én is szeretem – mondta Róbert Gida. – De hogy mit szeretek csinálni? Semmit.

– Hogy csinálsz Semmit? – kérdezte Micimackó, egy darabig elgondolkozva.

– Úgy, hogy mikor rád kiáltanak, éppen mikor indulsz, hogy csináld: “Mit csinálsz, most Róbert Gida?” – és azt feleled: “Ó, semmit!” – és mész, és csakugyan nem csinálsz semmit.

– Ahá – mondta Micimackó.

– Most majd ilyenféle dolgot csinálunk, ami semmi.

– Ahá – mondta újra Micimackó.

– Az ember csak megy, odahallgat olyasmire, amit úgysem hall, és nem izél semmivel.

Csuang-ce így ír erről:

Öntudatosság vándorbotot fogott és elment Északra, a Sötét Vizek országába. Felmászott a Láthatatlan Meredélyre, ahol is összetalálkozott Szótlan semmittevővel.

– Három kérdést teszek fel neked – mondta neki Öntudatosság. – Az első az, hogy milyen gondolatok és törekvések vezetnek el bennünket a Tao megértéséhez? A második, hogy hová kell mennünk, és mit kell tennünk ahhoz, hogy békére leljünk a Taóban? A harmadik kérdés pedig az, hogy honnan induljunk, és melyik utat kövessük, hogy elérjük a Taót?
Szótlan Semmittevő nem válaszolt.

Öntudatosság ezek után Dél felé vándorolt, a Fénylő Óceán birodalmába. Felmászott a Bizonyosság Hegyére, ahol meglátta Lendületes Szónokot. Neki is feltette a három kérdést. Lendületes Szónok neki is lendült a válasznak, de már az elején belezavarodott és elfelejtette a mondandóját.

Öntudatosság ekkor visszaballagott a palotába, és feltette kérdéseit a Sárga Császárnak. Az így válaszolt:
– Az első lépés a Tao megértéséhez az, hogy ne gondolkozz és ne tégy erőfeszítést. Az első lépés afelé, hogy békét lelj a Taóban, hogy ne menj sehová és ne tégy semmit. Az első lépés afelé, hogy elérkezz a Taóhoz, az, hogy ne indulj ki sehonnan, és semmilyen utat ne kövess.

Az a Nagy Titok, melyet Csuang-ce, Róbert Gida és Micimackó leírnak, a kulcs, amely kinyitja a bölcsesség, boldogság és igazság ajtaját. Mi ez a varázslatos, rejtélyes valami? A Semmi. A taoisták számára a Semmi valami, és a Valami – amit sokan olyan fontosnak tartanak – valójában semmit sem jelent. Magyarázatunkban megkíséreljük, hogy valami javallatot adjunk azzal kapcsolatban, amit a taoisták T’ai Hszü-nek, azaz “Nagy Semmi”-nek neveznek.
Kezdjük egy Csuang-ce írással:

A Sárga Császár elveszítette a Tao sötét gyöngyszemét, amikor hazafelé tartott a K’uen-hun hegységből. Elküldte Mindentudót, hogy keresse meg, de Mindentudó semmit sem értett. Elküldte Messzelátót, hogy keresse meg, de Messzelátó semmit sem látott. Elküldte Szépenszólót, hogy keresse meg, de Szépenszóló semmit sem szólt.

Végül is elküldte Üresfejűt, hogy keresse meg. Üresfejű elment, visszajött és elhozta a gyöngyöt.

Amikor Füles elveszítette a Farkát, ki találta meg? Okos Nyuszi? Nem. Ő Okos Dolgokkal volt elfoglalva. Tudós Bagoly? Nem. Arra sem emlékezett, hogy látta-e valaha. Mindentudó Füles? Nem. Hisz ő még arról sem tudott, hogy elveszítette, míg Micimackó meg nem mondta neki. És még utána is jó időbe telt, míg meggyőződött róla, hogy a farok Valóban Nincs Ott.
Micimackó pedig elindult, hogy megkeresse. Először Bagoly házánál állt meg, és Bagoly körülbelül huszonötezer vagy még annál is több szót darált le arról, hogy Az A Dolog, Melyben Jár, Jutalmat Von Maga Után,  mely azzal a következménnyel jár, hogy írnak róla… (ásítás)… feljegyzik, és közhírré teszik… (ÁSÍTÁS)… mindenféle… (hamm!). Ó, igen… hol is tartottunk? Az egész Erdőben. És ahogy kimentek…

Kifordultak a kunyhó elé, és Mackó megint csak megbámulta a kopogtatót, a feliratot és a csengőt, és minél tovább bámulta, annál inkább megerősödött benne valami furcsa emlék, mint hogyha mindezt ő már látta volna valahol, valahol máshol, valamikor máskor.

– Csinos csengőzsinór, nem? – kérdezte Bagoly.

Mackó bólintott: – Valamire emlékeztet – mondta aztán –, de nem tudom, mire. Honnan szerezted?

– Az Erdőn keresztül jöttem, és így, ahogy látod, ez a zsinór, végén a bojttal, ott lógott ki egy bokorból. Először azt hittem, lakik valaki a bokorban, megrángattam a zsinórt, de senki sem felelt. Türelmetlen voltam, erősebben kezdtem rángatni, egyszer csak a kezemben maradt, s mert senki se szólt, hogy az övé, hazahoztam és…

Aha. Így tehát Micimackó visszavitte Fülesnek a farkát, és minekutána felerősítette a helyére, Füles határozottan jobban érezte magát.
Legalábbis egy darabig.
Egy ilyen Üres Fej azért olyan értékes, mert megtalálja a gyöngyöt és a farkot és minden egyebet, mert látja, ami az orra előtt van. A Túltömött Agy erre képtelen. Mialatt a Tiszta Elme a madarak énekét hallgatja, a Tudománnyal és Okossággal Telezsúfolt Elme azon töpreng, vajon milyen madár dalol. Minél Telezsúfoltabb egy elme, annál kevésbé képes arra, hogy a saját szemével lásson és a saját fülével halljon. Tudás és Okosság nem azon törik a fejüket, amin kellene. Az az elme, amelyet összekuszáltak Tudás, Okosság valamint Absztrakt Elmék, mindinkább olyan dolgok után fut, amelyek valójában nem számítanak, sőt talán nem is léteznek. Pedig jobb lenne, ha azt látná, értené és hasznosítaná, ami az orra előtt van.
Gondolkozzunk most el egy kicsit úgy általában az Ürességen. Mi a titka egy taoista tájképnek, amely oly sok és sokféle embernek nyújt felüdülést? Az Üresség, az, hogy nincs telezsúfolva. Mit mond nekünk a friss hó, a tiszta levegő, az áttetsző víz? Vagy a jó zene? Ahogyan ezt Debussy mondja: “A zene a hangjegyek közötti szünet.
“Ó, Bébi, Jejeje Bébi! (Dubidubidá!) Ne hagyj el, Bébi! (Jejeje). BÉBI, ne hagyj el!!!!!” (Katt!) Mint lárma után a csend, vagy rekkenő forróságban a hűvös, tiszta víz, úgy tisztítja az Üresség a zűrzavaros elmét, és tölti fel energiával a lelki akkumulátort.
Sok ember retteg az Ürességtől, mert az valahogyan a Magányra emlékezteti őket. Meg is töltik mindenfélével – határidőnaplóval, domboldallal, hétvégi telekkel –, ám a Magány akkor kezdődik csak istenigazán, amikor már minden űrt kitöltöttek. Ilyenkor aztán Csoportokhoz csatlakoznak, beiratkoznak mindenféle Tanfolyamra, és megvásárolják a Saját Ajándékaikat. Amikor a Magány az ajtajukhoz lopódzik, felkapcsolják a Televíziót, hogy elűzzék vele. Ám annak esze ágában sincs elmenni. Így inkább mi megyünk el, és miután sikerült megszabadulnunk a Túlzsúfolt Nagy Kuszaságban rejlő ürességtől, felfedezzük a Semmi gazdagságát.
Kedvenc példabeszédem a Semmi értékéről az, ami Hirohito japán császárral esett meg. Nos, a világ legádázabbul konfuciánusi országa császárának a lazítás nem a legfőbb elfoglaltsága. Kora reggeltől késő estig gyakorlatilag minden percét lefoglalták a fogadások, audenciák, utazások, katonai szemlék és a jó ég tudja, mi minden. Olyan szoros volt az időbeosztása, hogy ahhoz képest egy kőfal holmi lazaságnak tűnt, és a császárnak ebben a közegben kellett napestig siklania, ahogyan hajók vitorláznak az állandó tengeri szélben. 
Egy különösképpen zsúfolt nap kellős közepén a császár egy fogadóterembe vitette magát, valami megbeszélésre. Ám amikor odaérkezett, senki nem volt ott. A császár a nagy terem közepére lépett, csendben álldogált egy darabig, aztán meghajolt az üresség felé. Arcán széles mosollyal kísérőjéhez fordult:
– Minden megbeszélést így kellene időzíteni! Rég nem éreztem már ilyen jól magam!
A Tao te king negyvennyolcadik fejezetében így ír Lao-ce:
“Hogy a tudást elnyerjük, minden nap tegyünk hozzá valamit! Hogy a bölcsességet elnyerjük, minden nap vegyünk el belőle valamit.” Csuang-ce így erről a maga humoros módján:

– Tanulok – közölte Jen Hui.

– Hogyan? – kérdezte a Mester.

– Elfelejtem az Igazságosság szabályait és a Bőkezűség mértékét – felelte.

– Jó, de lesz ez még jobb is.

Pár nap elteltével Jen Hui megjegyezte:

– Haladok.

– Hogyan?

– Már elfelejtettem a Szertartásokat és a Zenét.

– Jobb, de még nem tökéletes.

Egy idő múlva megint megszólalt Jen Hui:

– Csak ülök és mindent elfelejtettem.

A Mester riadtan felpillantott: – Hogy érted azt, hogy mindent elfelejtettél?

– Elfelejtettem a testemet és a gondolataimat, és magam mögött hagytam minden külsőséget és információt – válaszolta Jen Hui. – A Semmi közepén csatlakoztam a Minden Dolgok Forrásához.

Információkat gyűjteni, analizálni, válogatni és tartalékolni – mindezektől oly rutinossá és könnyeddé válik az agy, hogy hozzá képest a legbonyolultabb komputer is gyerekjáték. Ám az agy ennél jóval többre is képes. Ha közönséges és mindennapi dolgokra használják, mint általában szokás, az éppoly hatástalan és alkalmatlan, mint bűvös karddal konzervet nyitogatni. A tiszta ész ereje leírhatatlan. De mindenki szert tehet rá, aki kellőképpen becsüli és kiaknázza a Semmi értékét.
Tegyük fel, hogy eszedbe jut egy ötlet. Vagy ahogy Micimackó mondaná eszébe jutsz egy ötletnek. De vajon honnan jöhetett? És ha ez innen jött, honnan jött az a másik? Ha végigjárjuk az utat visszafelé, egészen a forrásig, rájövünk, hogy a Semmiből jött. És minden valószínűség szerint onnan jön a legnagyobb ötlet. “Zseniális ötlet! Sohasem hallott! Új, forradalmi nézet!” Gyakorlatilag bármelyikünknek támadhatnak ilyen ötletei, legtöbbször mély alvás után, amikor még minden olyan tiszta, és annyira telítve van a Semmivel, hogy az Ötlet hirtelen felbukkan. Egyfolytában persze nem alhatunk, mint a mormoták, csupán azért, hogy ez megtörténjék. Ébren kell lennünk – tökéletesen ébren. A folyamat teljesen természetes.
Mindez még a gyermekkorban kezdődik, amikor, bár ügyefogyottak vagyunk, de ennek teljes tudatában örülünk a körülöttünk lévő világnak. Aztán a kamaszkorban még mindig éppoly tehetetlenek vagyunk, de megpróbálunk végre függetlennek tűnni. Ha ebből a szakaszból is kinövünk, felnőtté válunk – olyan önálló személyiséggé, aki már elég rátermett és érett ahhoz, hogy másokon is segítsen, ahogyan azt is megtanultuk, hogy önmagunkon segítsünk.
De a fejlődés legmagasabb foka nem a felnőtt ember. A ciklus végén ott áll a független, világos gondolkozású, mindent látó Gyermek. Ennek a szintnek Bölcsesség a neve. Amikor a Tao Te King azt írja, hogy “Vissza a kezdethez – legyünk újból gyermekek”, akkor ezt érti alatta. Miért tűnik gyermekinek a felvilágosult elme, telve tisztasággal és boldogsággal? Miért van az, hogy olykor még a beszéde is olyan, mint a gyermekeké? Mert az. A Bölcsek Mindentudó Gyermekek. Agyukból kiürítenek minden megtanult kicsinységet, és megtöltik a Nagy Semmi bölcsességével, amely a Mindenség Útja.

Továbbmentek, gondoltak Erre meg Amarra; lassan meg is érkeztek az Erdő mögött az Elvarázsolt Völgybe, ahol Majdnem Hatvan Fa áll körbe. Róbert Gida tudta, hogy ez el van varázsolva, mert soha senki nem tudta megolvasni, hogy hatvanhárom vagy hatvannégy fa van-e ott, még akkor se, ha egy madzagot kötött minden fára, amit már megolvasott. S miután el volt varázsolva, a földje se olyan, mint az Erdő többi része, göröngyös és töredezett, hanem szép sima fű nőtt rajta, bársonyos és zöld. Az egyetlen hely az erdőben, ahol az ember gondtalanul megpihenhetett anélkül, hogy rögtön fel kellett volna kelnie és mással törődni. Ott volt előttük az egész világ, míg csak nem ért az égre, s ami csak előfordult a világon, az mind ott volt velük a Völgyben.

Ahogyan Micimackó könyve a vége felé közeledik, úgy jutunk egyre közelebb az Elvarázsolt Völgyhöz az Erdő felett. Bármikor odamehetünk. Nincs is nagyon messze – nem is nehéz odatalálni. Csak menjünk, mendegéljünk a Semmi ösvényén és addig menjünk Sehová, míg oda nem érünk. Mert az Elvarázsolt Völgy ott van, ahol mi vagyunk, és ha Szeretjük A Medvéket, könnyen rátalálunk.

Micimackó jelene

Reggeli napsütésben, esti szürkületben egy kis Medve talpal az Erdőn át. Vajon miért követtük fiatal korunkban? Hisz végtére is nem egyéb, mint egy Csekély Értelmű Medvebocs! De csak az Ész az, ami számít? Csak Ésszel jutunk el oda, ahová mennünk kell? Úgy tűnik, nagyon is gyakran épp az Ész miatt tévedünk rossz irányba, aztán bóklászhatunk napestig, ha a fák csücskén bujkáló visszhangot követjük, ami pedig olyan valódinak hangzott! Miért nem hallgatunk inkább ama belső hangra, amely megmutatja az igazi utat?
Sok mindent megtehet az Ész, de ez a sok minden nem azonos azzal, ami valóban fontos. Az Ész absztrakt okossága csak elválasztja a realitás világától a gondolkodót – és ez a világ, a Való Élet Erdeje jelenleg meglehetősen kétségbeejtő helyzetbe került azáltal, hogy túl sokan, túl sokat gondolkodnak, ám túl keveset oldanak meg. Ez nem mehet így tovább, bármit is próbálnak néhányan elhitetni magukkal, hisz minden a túlélésre törekszik. A biztos katasztrófát csak úgy kerülhetjük el, ha változtatunk a szemléletünkön, és megtanuljuk kellőképpen becsülni a bölcsességet és a megelégedettséget. Tudáson és Okosságon át ezeket kell kutatnunk, habár egyik sem Tudásból vagy Okosságból fakad. Ez sohasem volt így, és nem is lesz soha. Fel kell már hagyni reménytelen keresgéléseinkkel, amelyek rossz úton csak rossz helyre vihetnek. Ha Tudás és Okosság hozzájárulnak a pusztításhoz, elképesztő gyorsasággal lerombolnak minden életet a Földön, és azt a keveset, ami átmenetileg talán túlélheti, még megnézni sem érdemes, ha ugyan abban a helyzetben leszünk, hogy még egyáltalán bármit is megnézhetünk.
Az élet mesterei ismerik az Utat, hallgatnak a belső hangra, a bölcsesség és egyszerűség hangjára, amely ítél az Okosság felett, és tudásban a Tudás felett áll. Ez a hang nem csupán néhány kiválasztott ereje és magántulajdona – ez mindenkinek megadatott. Gyakran kivételnek tekintik a szabály alól azokat, akik erre odafigyelnek, ahelyett, hogy mindenki számára követhető példának tartanák.
Mindannyiunkban lakik egy Bagoly, egy Nyuszi, egy Füles és egy Micimackó. Hosszú időn át választottuk Bagoly és Nyuszi útját. Most aztán, akárcsak Füles, panaszkodunk a következmények miatt. De panaszkodással semmire sem megyünk. Ha értelmesek vagyunk, Micimackó útját választjuk. Mintha távolról, gyermekhangon szólítana! Lehet, hogy nem könnyű idejében meghallani, de nagyon figyelnünk kell rá, hisz nélküle sohasem találjuk meg az Erdőből kivezető utat.

Utóhang

– Na, Micimackó, mit gondolsz minderről?
– Mármint miről?
– Micimackóról és a Taóról.
– Micimackóról és a micsodáról?
– Vegyük át újra?
– Mit vegyünk át?
– Micimackót és a Taót.
– Az mi?
– Hát tudod – a Faragatlan Tönk, a Nyáron Nyaralok-elv, a Micimackó Módszer, a Legkülönb Medve és a többi.
– Ó.
– Ez a Micimackó és a Tao.
– Ó.
– Te hogy írnád le?
– Hát… én, hoppá, megvan. Inkább elénekelném.
– Halljuk!
– Szóval akkor… (khm, khm).

Az út Menés.
A tett Tevés.
Az nem kevés,
ha mész, az Út.

Az Útra fut,
az ismerés, mert ismer, és
azt mondja, itt a medveész
nem nyüstöl, az megkeverés.
Te nem vagyok.
Én én vagyok.
Teszek,
az Bennem-Én vagyok.
Ha cammogok,
mert cammogok,
cammogva útul is tudok,
s mackóul tud az Út, s ahogy
találkozunk, már megvagyok.

Itt kész a könyv. Most mancsolok,
mivel bensőmben éh korog
s Csekély Értelmem, mint a kő –,
egyszóval vacsorázni kő’.

– Hát ezt gondolom én róla – mondja Micimackó.
– Tökéletes  – mondom én. – De tudod, ez…
– Mit tudok?
– Ez ugyanaz a dolog.
– Ó – mondja Micimackó. – Így van ez.