Adorján Imre

Gyapjúszínezés Törökországban természetes anyagokkal

2. bővített kiadás

A 2. bővített kiadást lektorálta:  Mátéfy Györk (2004)
……..

Az első kiadást 1987-ben lektorálta

Tímárné dr. Balázsy Ágnes
Központi Múzeumi Igazgatóság
és
Szenes Zsuzsa

Bevezetés
Nagy örömömre szolgált, hogy az 1987-ben írt, hasonló témájú könyvem minden egyes példánya elfogyott. S mivel arról is értesültem, hogy igény lenne egy újabb kiadására, ezért úgy gondoltam, célszerű lenne az első kiadást mind tartalmában, mind szerkezetében átdolgozni, kibővíteni. Mint a korábbi, úgy ez a könyv is pusztán gyakorlati és felhasználói ismereteket, szakmai fogásokat szándékozik közölni, természetesen a teljesség igénye nélkül. A könyv, e terület szerteágazó ágaiból - textil történeti, kémiai, biológiai, botanikai és technikai stb.- keveset merít, csupán annyit a legszükségesebbekből, amennyi eligazítja, tájékoztatja a témában elmélyülni szándékozót, hogy mely területeken miképp bővítheti  ismereteit és hogyan kísérletezhet tovább. Mert minden természetes anyaggal történő gyapjúszínezés nem más, mint egy-egy kísérlet, sőt legtöbbször olyan kísérlet, amely egyszeri és megismételhetetlen. Bármilyen furcsán hangzik, de a népi színezési eljárások, már csak ilyenek. Ha elfogyott egy növényi színezékünk, helyette újat, ugyanolyat, bármilyen pontosan is ismételjük meg az előállítást, a legnagyobb valószínűséggel sem sikerül nyernünk. Vagyis többször ugyanazt a színezéket előállítani nem tudjuk. Vessünk csak egyetlen pillantást bármilyen keleti textilre, kilimre, szőnyegre vagy akár nemezre, amely nem gyári, hanem egyedi, kézműves termék, azon, - a fentieket alátámasztandó - egy színnek több árnyalatát fogjuk látni, néha még egy azonos motívumon belül is. 
Törökországban, amellett, hogy az ország fejlett szövőiparral rendelkezik, még ma, a 21. században is jelentős a népi kézműves textilek, mind saját célra történő, mind kereskedelmi célú előállítása. A falusi kislányok, mire eladósorba kerülnek, már elkészítették a kelengyéjüket, melyben sokféle szövött, csomózott textil található. Féltve őrzött kincsei lesznek ezek az új családnak. Bár a kereskedelmi tömegáru egyre gyorsabb ütemben szorítja ki mind a népi, mind a kisipari kézművesség termékeit, a kisebb, eldugottabb településeken rá lehet bukkanni az ősi hagyományt őrző szokásokra, módszerekre.
Világszerte növekszik az érdeklődés az egyszerű, a környezetet nem károsító és sok tekintetben a rendeltetésüknek is jobban megfelelő anyagokból készített kézműves termékek iránt. Ezért élednek újjá a népi, nemzeti hagyományokat is őrző, a természetből fakadó és ahhoz szorosan kötődő, természetes anyagokkal élő termékek.
Az igen jelentős idegenforgalmú, híres látványosságokban bővelkedő települések környékét (Isztambul, Trója, Pergamon, a Földközi-tenger partja, Kappadókia, Pamukkale stb.) ellepik a népi kézműves textileket árusító, sőt gyakran a népi technikát is bemutató kereskedők. Ezek között van, aki igazi, valóban értékes portékát kínál, de akad köztük bőven ócska, értéktelen tömegárut forgalmazó is. A helyi szóhasználatban réginek nevezett szőnyeg, szövött kilim, vagy csomózott eski (ejtsd: eszki) 15-20 éves, a 30 évnél idősebb, már antik (törökül: antika). De az igazán antik, tehát a 100 évnél is idősebb szőnyeg, inkább csak szakboltokban vásárolható, de ott is csak nagy elővigyázattal.
Gyakori, hogy a hagyományosan szőnyegkészítéssel foglalkozó területeken állami és önkormányzati támogatással tanfolyamokat szerveznek, melyeknek kiemelt feladatai közé tartozik a növényi, természetes anyagokat használó gyapjúszínezés és a tájra jellemző hagyományos minták oktatása. Szerte a hatalmas országban rendszeresen működnek olyan vidéki, falusi manufaktúrák, ahol már az egészen fiatal, 8-12 éves lánykáknak oktatják a gyapjúszínezéssel együtt, a szőnyegszövést és csomózást. A termékeiket vagy a helyi szövetkezet értékesíti, vagy egy szőnyegnagykereskedő vásárolja fel. Ezeken a helyeken szívesen tájékoztatják a munkájuk iránt érdeklődőket. 
A szőnyegek szerelmeseinek nagy élményben lehet részük, ha sikerül egy olyan napon ellátogatni egy városba, vagy nagyobb faluba, ahol éppen szőnyegvásárt tartanak. Ekkor a környék apró falvaiból vállon, szamárháton, traktoron, személygépkocsival stb. összetekerve hordják össze a készárut. Tanúi voltunk, amikor a helyi dzsámi tisztára sepert, felmosott kis udvarán az érkezők milyen büszkén göngyölítették szét a műveiket, közben figyelve, mit szólnak hozzá a többiek. Mielőtt a városokból érkező szőnyeg-nagykereskedőkkel alkuba bocsátkoznának, a dzsámi imámjával - lelkészével - megbecsültetik a szőnyegek árát.
Törökországban, azokon a vidékeken, ahol a lakosság szőnyegszövéssel, csomózással vagy akár harisnya-, kesztyűkötéssel, netán nemezeléssel foglalkozik, a gyapjúszínezéshez szükséges anyagokat, pácokat és színezékeket a mezővárosok kis bazárjaiban és a nagyobbacska falvak heti piacain is meg lehet vásárolni. (törökül a szövés:  dokuma, a szőnyegszövés: halı dokumacılığı, ejtsd: dokumadzsilíi, a harisnya orap, eltsd: csorap, a kesztyű eldiven, a nemez kee, ejtsd: kecse, a nemezkészítő pedig keeci, ejtsd: kecsedzsi). 
A törökök általában minden növényi színezéket előszeretettel hívnak „kökbojá”-nak (kök boya, magyarul: gyökérszínezék), legyen az akár levél, szárrész, termés stb. A festőbuzér (Rubia tinctorum) gyökeret viszont gyakran egyszerűen csak „kirmizi boyá”-nak (kırmızı boya), magyarul vörös festéknek nevezik. Sem a színezőasszonyoktól, sem a piaci árusoktól ne várjuk el, hogy a különböző színezékeket, pácokat, vagy segédanyagokat botanikai vagy vegytani nevükön hívják.  Helyi hagyomány, hogy egy növényt, vagy annak egy részét, pl. levelét, virágát, gyökerét általában csak az általa nyert színnel pl. „sárga festék”, „kék festék” (sarı boya, mavı boya, ejtsd: szari boja, mavi boja) stb. nevezik meg. A vidéki piacokon néha lehet fermentált indigópasztát vásárolni, mely nagyon megkönnyíti és leegyszerűsíti a felhasználást.
Isztambulban, az Aranyszarv-öbölhöz közel, a Misri, vagy más néven Misir Çarşısınak (ejtsd: Miszir Csarsiszi) nevezett vásárcsarnokban, amely egykor az Egyiptomból érkező árukat fogadta, ma is árusítanak mindenféle növényi színezéket, gyógyszert és vegyszereket.
A gyapjút az asszonyok a családtagokkal, szomszédokkal, barátnőkkel együtt, kalákában szokták színezni, többnyire a településen kívül, valamely arra alkalmas helyen, többnyire egy forrás, vagy folyópart közelében, ahol bőven áll rendelkezésre víz és az épületeket nem veszélyezteti a tűz. A munkájuk iránt igazán érdeklődőket szívesen látják, a kérdésekre őszintén, tőlük telhetően válaszolnak. A magyarok e téren minden más nációval szemben  előnyben vannak, különösen, ha elmondják, hogy még a gyapjú szavunk is török eredetű. (a yapak-ból, ejtsd: japak, származik, vagy pl. a török kazan vagy bağra, ejtsd: báhracs, szavak nálunk a kazánt illetve a bográcsot jelentik) Ha ezek után a látogatót teázni hívják, vagy „ajran”-nal - vízzel higított, sós joghurtból készített, üdítő ivólé -, netán gyümölccsel, általában dinnyével kínálják, soha ne próbáljuk „megfizetni”, mert azt sértésnek veszik. Ellenben, ha fényképet készítünk, kérni fogják, hogy küldjünk belőle, s ehhez megadják a címüket. Ha megígértük, ne felejtsük el azt teljesíteni és gondoljunk arra, hogy nemcsak bennünket, hanem egész népünket eszerint ítélik majd meg.
Köszönettel tartozom azoknak az egyszerű, török falusi asszonyoknak, akik kérésünkre készségesen megmutatták textilmunkáikat, örömmel engedélyezték azok lefényképezését,  sőt még kedvesen vendégül is láttak bennünket. Köszönöm Vidák Istvánnak és Nagy Marinak, hogy bátorítottak, segítettek könyvem kiadásában, Ö. Bartha Júliának, aki Mátéfy Györkkel együtt évek óta szelíd erőszakkal noszogatott egy új könyv megírására. Külön is köszönettel és hálával tartozom Mátéfy Györknek, aki könyvem lektorálását nemcsak elvállalta, de hibái kijavításához, a szokásos lektori munkát jóval túllépve, nélkülözhetetlen javaslatokat adott. Végül, de nem utolsósorban Horváth Károly, volt református gimnáziumi osztálytársamnak is köszönettel tartozom a kémiai nevek és képletek írásához nyújtott segítségéért. 

Olvasóimnak jó kísérletezést és munkájukhoz szép, természetes színeket kívánok.

Székesfehérvár, 2004. március 16.
Adorján Imre

 

Tudnivalók a színezés megkezdése előtt
A 20. századig főleg négy alapanyagból készültek a textíliák: pamutból, kenderből, gyapjúból és selyemből.
A természetes színezékekkel természetes anyagok színezhetők, melyek lehetnek állati, vagy növényi eredetűek. Állati eredetű a gyapjú, a szőrök és a selyem; növényi a pamut, kender, len, juta, szizál stb. Ez utóbbiakkal nem foglalkozunk, mert a hazai érdeklődés inkább a gyapjúszínezésre irányul, különben is a növényi fonalak színezése növényi színezékkel könnyebb feladat.
A gyapjú és törökországi fajtái
Az állati eredetű fonalak közül az egyik legjelentősebb a gyapjú. Gyapjúnak, csak a juhfajták testét borító összefüggő szőrzetet nevezik, a többi állaté csupán szőrzet (kecskeszőr, teveszőr, nyúlszőr stb.). A szőrzetre a simább felszín, a csökkent vagy hiányzó nemezelhetőség, a szép fény jellemző, kevesebb zsiradékot (lanolin) tartalmaznak és porral sokkal jobban szennyezettebbek mint a juhgyapjú. Az európai igényeknek leginkább megfelelő, a több pehelyszőrt adó merinói juhfajta őse Kis-Ázsiából származik, amely a népvándorlás korában terjedt el Európában. Ma élő fajtáit Spanyolországban tenyésztették ki, ahol a mór uralom alatt vált ismertté.
A kecskeszőrök közül talán a legismertebb az angórakecske, melynek gyapját mohernek nevezik. Ezt a kecskefajtát – mint azt a neve is mutatja – Ankara környékén Törökországban tenyésztették ki, és csak később honosították meg Dél-Afrikában és Dél-Amerikában.
A legfontosabb teveszőrféléket Kelet-Ázsiában a baktrián (kétpúpú), Szíriában a dromedár (egypúpú), valamint az előző két fajta keresztezésével tenyésztett bokharai tevék adják. Törökországban egyes vidékeken még háziállat a teve, nemcsak turista látványosság, de számuk egyre csökken, s már nem jelentős.
A teve rokona a Dél-Amerikában élő láma több fajtájának a többnyire barna, szürke és fehér, a moherhez hasonló gyapjából, kiváló fonal nyerhető.
A gyapjat adó állatfajok – kivéve a lámát - és fajták háziasításnak és elterjedtségének a területe nagyjából megegyezik a török népek korábbi vagy jelenlegi lakóhelyeivel. A török népek a legkorábbi lakhelyükön is ismerték a gyapjúfeldolgozást és az azzal kapcsolatos műveletek csínját-bínját. 
Manapság, mint korábban is, a juh Törökországban inkább a hús- és tejtermelés célját szolgálja, ezért a gyapjúhasznú tenyésztése, az európai és ausztráliai viszonyokhoz képest, nem eléggé fejlett. Nemesvérű állatok csak elvétve találhatók. A nomád, vándorlegeltetés miatt a juhfajták keveredettek.
A juhokat egy évben kétszer nyírják, a tavasszal nyírt gyapjút megkülönböztető névvel yapak-nak hívják, amely  hosszúszálú és igen erős; az őszi nyírásból származót pedig egyszerűen gyapjúnak, törökül yün-nek nevezik. Az általában durva és vegyes (fel- és pehely) szőrből álló török gyapjú a csomózott szőnyeg és a szövött kilimek készítésére egyaránt kiválóan alkalmas.
A finomsága a puhaságot, hosszúsága a fonal tartósságát befolyásolja. A szálhossz kétféleképpen értelmezhető:
1./ a természetes hosszúságon a hullámos szál, 
2./ a valódi szálhosszon a kiegyenesített szál hosszúságát értjük.
A valódi hossz 10-80%-kal nagyobb a természetesnél. A szálhosszak a juh fajtájától függően is igen különbözőek, 40-400 mm közöttiek. A gyapjú fajsúlya 1,30-1,33 g/cm3. A gyapjúnak a fonal és a nemez készítésénél nagy szerepet játszó tulajdonsága a rugalmassága, amely a természetes szálasanyagok közt a legnagyobb. Ez azt jelenti, hogy a külső erőhatások után gyorsan visszanyeri eredeti alakját és méretét.  A gyapjú 15-75%-ban tartalmaz faggyút, kémiai összetételében az állati fehérje, túlnyomó részben a keratin dominál. A faggyút és a szennyeződéseket mosással lehet és kell belőle eltávolítani. Fonás előtt a faggyú nagy részét el kell távolítani, a maradék viszont elősegíti a fonást. Magyarországon előfordul, hogy nem is mossák ki a nyers gyapjút a fonás előtt, csak „motringokban”. A színezésre szánt nyers gyapjút viszont a faggyútól szinte teljesen meg kell tisztítani. Egyes kémiai szennyeződéseket (jelzőfestékek, szurok stb.) nem lehet megszüntetni, az így szennyezett gyapjú, esetleg abból készített fonál nem, vagy rosszul színezhető. A gyapjúnak igen nagy a nedvességfelvevő képessége. Míg a zsíros gyapjúnak csak 10-13%, a mosotté már 16% a fésűsfonalé pedig 15,5%. A több nedvességet felvenni képes anyag jobban színezhető. A gyapjúszál különleges tulajdonsága a nemezelődés, melyet hőváltozás, nedvesítés, mechanikai hatások együtt és külön-külön is létrehozhatnak. A nemez készítésénél éppen ezt a tulajdonságát használják fel. A nemezelődés a gyapjúszőttesek vízhatlanságát, a nedvszívóképesség csökkenését segíti elő (kallózás). Nemezből készül a török kepenek, mely nem más mint csuklyás, bokáig érő nemezköpeny, mint ahogyan török neve is elárulja.  A törökök a merinó fajtájú juh gyapját nemez készítésére nem tartják alkalmasnak. Sajnos a nemezkészítők létszáma egyre fogy. Az egykor, 15-20 éve még Afyon – ahol még külön saját dzsámijuk is volt -, Tire, Sandıklı stb. bazár negyedeiben működő manufaktúrák sorban felhagytak a nemezkészítéssel.
A gyapjúszínezésről általában
A fonalszínezés technikáját már a régmúlt időkben is ismerték. A különböző fonalakat kezdetben kagylókkal, csigákkal, bogyókkal és gyümölcsök nedvével stb. valamint ásványi anyagokból előállított adalékokkal színezték.
Kínában évezredekkel Kr.e. színezőanyagként már ismerték az indigót (Indigofera tinctoria), a festőcsüllenget (Isatis tinctoria), de még más egyéb színezésre alkalmas anyagokat is. 
Indiában a Kr.e. 3. században színezőanyagként jegyezték fel a sáfrányos szeklicét (Carthamus tinctoris) és a festőbuzért (Rubia tinctorum), a kermeszt és az indigót.
A természetes színezőanyagok két (növényi és állati eredetű)  fő csoportja: 
1./ a festék, mely a felületre, többnyire valamilyen kötőanyag segítségével vihető fel. 
2./ a színezékek olyan anyagok, melyek tartósan kötődnek a színezendő anyagon, nemcsak annak felületén, hanem egész belsejében. A következő  fejezetekben tehát a gyapjúszínezést és nem a festését tárgyaljuk.
A direkt színezékek főként a cellulózalapú szálakat (len, pamut stb.) vizes oldatból közvetlenül színezik, de némelyik, mint pl. a festőbuzér (Rubia tinctorum) a gyapjúszínezésben is használatos.
A csávaszínezékek csak lúgos redukció hatására oldódnak. A színek a fonalon a színezőfürdőből kiemelve, a levegő oxigénjének hatására rögzülnek. Korábban a lúgos közeget a régóta ismert és a népi kézműiparban - Törökországban napjainkban is - alkalmazott ammónia tartalmú vizelet biztosította.
A színezék hatékonyságát, tartósságát, fény és mosásállóságát, sőt a különböző színárnyalatok elnyerését a pácolás segíti elő. A receptekben - mint látni fogjuk – a pácokban timsó, borkő, réz, vas, cink és ónsók szerepelnek.

A gyapjúszínezés előkészítése
Mosás, fésülés, fonás a törököknél
A nyers gyapjút mosással kell tisztítani, melyet általában szappan nélkül, folyóvízben végeznek, úgy, hogy a gyapjút kőre, sima deszkára fektetve verik. A sulykoló, nyeles, kissé hajlott falapát. A gyapjút néhányszor vízbe mártva megnedvesítve verik, majd kiöblítik, majd addig folytatják a műveletet, míg tiszta nem lesz. A mosás közben kézzel szedik ki a szálak között rejtőző szúrós, ágas-bogas magokat és más természetes szennyezőanyagokat. A mosás közben a gyapjú elveszti jellegzetes szagát.
A kimosott gyapjút szellős helyen, legtöbbször a vízpart mellett, szárítják. Száradás után fésülik, melynek kezdetleges, de a célnak mindenben megfelelő eszköze egy fába, deszkába vert szögsor. A fésülés a szálakat párhuzamossá és ezzel a fonásra teszi alkalmassá, ugyanúgy mint a gépi kártolás. A fonatokba, vagy más szóval pászmákba rendezett gyapjút kézi orsón, vagy rokkán fonják meg.
A fonás, a fonal felhasználási célja szerint változik. A csomózott szőnyeghez a lazán, nem szorosan sodrott, vastag és kétfonatú; a kilimszövéshez általában egyfonatú, de vékonyabb és sodrottabb a megfelelő. Ruhadarabok pl. harisnya (törökül: orap) kötéshez a legpuhább gyapjúból sodrott fonalakat használják.

A színezni kívánt anyag kiválasztása, mosása
A magyarországi szőnyeggyárak közül – számuk egyre fogy –, néhány még árusít színezett, nyers gyapjúfonalat, de csak megbízható forrásból szabad beszerezni. Ha a fonal szintetikus szálat, vagy nem élő gyapjút tartalmaz, színezése természetes anyagokkal sikertelen lesz. Személyesen és alaposan győződjünk meg arról, hogy tiszta, keveretlen-e a gyapjú, továbbá, hogy nem volt vegyszerekkel kezelve.
A gyapjú fonatokban is színezhető, de általában a kész, sodrott fonalat színezik. A kész fonalat „motringba” csavarjuk, négy helyen lazán megkötözzük, hogy szét ne bomoljon, össze ne kuszálódjon. A pácolás és színezés előtt szappannal mossuk, hogy a zsírt és a piszkot eltávolítsuk. A mosásra ne szappanpelyhet, még kevésbé szintetikus mosószert, hanem tiszta, ha lehet „házi” szappant használjunk és langyos vizet. A szennyezettség mértékétől függően néhányszor óvatosan át lehet mosni. Amikor a motring szappanos, két tenyerünk közt gyengén simogassuk, nyomkodjuk, akkor nem gubancolódik össze. A gyapjú felgombolyítva, gombolyagban megfelelően se nem nedvesíthető, se nem színezhető.
A kézzel, orsón vagy rokkán font gyapjúfonalat kevesebbet kell mosni, azonban a gyári fonalakra gyakran kennek különféle olajakat, zsírokat a gépi feldolgozás megkönnyítésére, ezért alaposan és körültekintően kell ezektől a nem természetes zsíroktól megtisztítani.

Eszközök
A színezés előkészítése, a mosás, a pácolás, a színezés különböző munkálataihoz feltétlenül szükséges:
•	nagy teknő, fából, vagy műanyagból.
•	ónozott vörösréz, vagy zománcozott, de nem lepattogzott üst fedővel.
•	néhány hosszúnyelű keverőkanál, amelyek  legjobb, ha fából készültek.
•	olyan mérleg, amellyel grammokat is pontosan lehet mérni.
•	néhány térfogatmérő edény, legalább 100 cm3 méréséhez, és lehetőleg üvegből legyen.
•	hőmérő, mely 100 0C-ot is képes mérni.
•	üveg edények, poharak, tálkák, melyek vegyszerek feloldásához alkalmasak, hőállóak.
•	üvegpálcák, melyek az üveg keverőedények méretéhez illenek. 
•	kezünk elszíneződését és esetleg egy nem várt allergiát kerülhetünk el ha munka közben gumi-, vagy műanyag védőkesztyűt használunk.

Általános és fontos szabályok
A pácok és egyes adalékok mérgek, ezért azokat az élelmiszerektől gondosan elkülönítve kell tárolni. Sohase tartsuk ezeket ételes, vagy italos edényekben, üvegekben, flakonokban stb. és hasonlóképpen a színezékeket sem.
A színezőfürdő 1 kg gyapjúra számítva 36-40 l legyen, bár egyes vízszegény anatóliai vidékeken 20-25 l lét is megfelelőnek tartanak. Ha kisebb az edény térfogata, akkor a gyapjút többet, jobban kell kevergetni és alulról felfelé forgatni, hogy a fonal ne egyenetlen csíkokban színeződjék. Elegendő lében, megfelelő méretű edényben is a gyapjút legalább egyszer meg kell keverni. A gyapjút a pác és a színezőfürdőbe mindig nedvesen, vízzel jól átitatottan kell belemeríteni.
A főzéshez az olyan lassú tűz a megfelelő, amely  felett a lé csak egy óra múlva forr fel. Ha felforrt, kissé csökkenteni kell a tüzet, hogy a levet lassú buzgásban tarthassuk. Ha túl magas a lé hőfoka és még ráadásul ingadozik is, a gyapjú könnyen nemezelődhet. A főzés ideje általában egy óra, ezalatt a színezőanyag a gyapjúba szívódik. Ha a főzőedényt lefedve tartjuk, a lé kevésbé párolog, ezért jobban megőrzi a víz és a színezék eredeti, kezdeti arányát. A főzés befejeztével a lét hagyjuk kihűlni, a gyapjúnak szükséges, hogy lassan hűljön ki. A legjobb az éjszaka folyamán a lében hagyni és a következő napon kiszedni. Egy napnál tovább semmi esetre se hagyjuk a gyapjút a lében – kivéve egy-két különleges receptet - mert néhány színezék – különösen a sárgák – fél-, vagy háromnegyed óra főzés után sötétedni kezdenek. Ez esetben a főzést abba kell hagyni, hogy a kívánt színt el ne veszítsük, és a gyapjút ki kell venni a léből.
Kihűlés után a gyapjút először kiterítve szikkasszuk, majd felakasztva tovább kell szárítani. Ez idő alatt, ha több színezéket vett fel a gyapjú a kívántnál, tiszta szappannal óvatosan mosva színezéket veszít és ezáltal elérhetjük a megfelelő színt.
Ha a színezőanyag ágdarabból, hajtásból, vagy szárított növényi részekből áll, szükséges, hogy azokat egy nappal a színezés, főzés előtt beáztassuk. Hogy a gyapjúszálakkal össze ne keveredjenek, tegyük tüllzacskóban a lébe. Egy másik jó módszer az, hogy a növényeket egy-két órán át főzzük és az így készült színezőléből kiszűrjük a növényi részeket.
A hő nem kívánt nemezelődést okozhat, ezt pedig úgy előzhetjük meg, hogy a gyapjút először hideg vízbe helyezzük és ezután emeljük lassan, fokozatosan a lé hőfokát. Ha a színezőanyagokat előbb kifőztük, majd ezt követően kiszűrtük a léből, akkor is csak a teljes kihűlés után tegyük hozzá a gyapjút és újból melegítjük.
A természetes színezőanyagokat sohasem tudjuk textilkémiai szempontból pontosan adagolni, mert a növények színezőanyag-tartalma változó; más frissen zölden, más szárítva, más a tavasszal és más az ősszel gyűjtötteké. Egy adott, meghatározott növényfajta termőterületének talajösszetétele is befolyásolhatja a színezék minőségét, pl., hogy mennyire meszes, vagy vastartalmú az. Miután a növényekben felhalmozott festékanyag a talaj, az éghajlat és az időjárás függvénye, ezért ugyanaz a színárnyalat – mint azt már a bevezetőben is említettük -, a későbbiekben szinte soha sem állítható elő.
A kelleténél kevesebb színezék nem, vagy rosszul, gyengén színez, viszont a szükségesnél több nem változtatja meg a színt. Törekedni kell a leggazdaságosabb színezőanyag kiválasztására. A kosenilen (Coccus cacti), a festőbuzéron (Rubia tinctorum), a sáfrányon (Crocus sativus), tehát az igen erős, sőt drága és nehezen beszerezhető színezékeken kívül, a nyersen használt levél és virág súlya a színezendő gyapjú súlyának általában az 1/6-a körül (1 kg gyapjúhoz kb. 150-200 gr)  lehet. Vannak azonban olyan népi eljárások is, melyek a gyapjú súlyának többszörösét is kitevő színezőanyaggal dolgoznak.
A színezőfolyadékokkal az első fonaladag színezése után általában még két, legfeljebb három színezés végezhető. Ezek után a színek már világosabbak, pasztelltónusúak lesznek, ezzel együtt esetleg a színtartóság is csökken.
A színezőléhez lehetőség szerint lágy víz szükséges, ezért a legmegfelelőbb az esőkutak vize. A törökök a vulkanikus területek forrásvizét tartják a legjobbnak, mert azok calciumcarbonat tartalma miatt a színezékeket jobban rögzítik. Ha a víz ásványi anyagokat tartalmaz, az a színeket megváltoztathatja, például a vasvegyületek sötétítenek. A régi színezési leírások a víznek nagy szerepet tulajdonítottak, mivel a hajdani kutak vízminősége, erősen változó voltuk miatt, nem is mind volt alkalmas színezőlének. A mai városi vízvezetékek vize általában erre a célra megfelelőek.

A pácolás
A pácokról általában
A történelem folyamán legkorábban a timsót alkalmazták először pácszínezékként. Elsősorban a pamutszálak, de a gyapjú színezésére és egyben pácolására pedig a természetben található gubacsot, a tölgyféléket és a cserszömörce sárga színezőanyagát (Rhus coriaria), később pedig ez utóbbiak szintetikusan előállított hatóanyagát, a gallotannin savat (tannin, C76H52O46) használták.
Anatóliában a timsó mellett a rézgálic, a vasszulfát is régóta ismeretes. A króm- és az ónsók használata 1850-ben kezdődött Európában és fakulást gátló hatása miatt nagymértékben elterjedt.
A pácolás a színezendő gyapjúnak valamilyen fémsó oldatával való átitatása. Célja, hogy a színezék ne csak a textilszállal kapcsolódjék, hanem a nedves pácolással bevitt fémionnal kémiai kötésbe lépve, új vegyületet hozzon létre. Ezért ugyanazon színezék, más és más pácokkal kezelve újabb színeket ad. A receptekben többnyire timsó, timsó borkővel, különböző réz-, vas-, cink- és ónsók szerepelnek.  
A gyapjú színtartósága a pácolástól és a színezőanyagtól egyaránt függ. Általában az ónkloriddal előállított színek a legélénkebbek, azonban hátrányuk, hogy gyorsan fakulnak. Anatóliában a timsó a leghasználatosabb, csomózott szőnyeg és kilim készítéséhez is megfelelő a színtartóság foka. Káliumdikromát a sötétebb színekhez alkalmas, színtartósága magas. A vasszulfát a legsötétebb színek és a fekete színezésére használatos, igen jó színtartó. 
A pác mennyisége hatással van a színekre. Leginkább a vasszulfát változtatja meg a színeket, keveset használva belőle egyes színezőanyagokkal olívzöld, másokkal bíbor és megint másokkal szürke színt ad. Többet adva belőle a színezőanyaghoz, azt teljesen megfeketíti.
A túlpácolás – bármilyen anyaggal – kárt okoz. A vasszulfát esetében a túladagolás évek múltán a gyapjút szakadóssá, foszlóssá teszi. Sok régi kilim sötétbarna és bézs színeinek kiszakadása, kihullása is erre a hatására vezethető vissza. Volt időszak, amikor a vasgálic (FeSO4) használatát be is tiltották.
Nem győzzük eleget ismételni, hogy a pác alapanyagok mérgezőek, ezért nagyon óvatosan, elővigyázatosan kell velük bánni. A pácolt gyapjú érintése után is kezet kell mosni!

A pácolás háromféle módon lehetséges:
1.	a gyapjú pácolása, néha adalékanyagok hozzáadásával a színezés előtt;
2.	a pácolás a színezéssel együtt, egyszerre, amikor a pácanyag és a színezék egy időben és egy edényben van;
3.	pácolás a színezés után, a színváltozás céljára, mely második pácolásként is lehetséges.

Pác és adalékanyagok
Vegyszerpácok

A timsó, kálium-alumíniumszulfát ( KAl(SO3) 2. 13 H2O ) (a török kutatók a timsót vegyi képletét gyakran (Kal (SO4)2) alakban írják, török neve: şap, ejtsd: sap) külsőleg a szódára hasonlít, de nem lúgos, hanem savas, színtelen, áttetsző kristályos anyag. A leggyakrabban használt pác alapanyaga. Vízben könnyen oldódik. Ha pácoláshoz használjuk ügyelni kell arra, hogy idegen anyagot ne tartalmazzon. Ha láthatóan elszíneződött, akkor akár vastartalmú is lehet és így sötétedést okoz. Háztartási és vegyszerboltokban beszerezhető.
Pácoláskor 1 kg gyapjúhoz általában 150-200 g timsó szükséges. Ha puha a gyapjú, akkor a kevesebb, ha kemény és vastag szálú, akkor a nagyobb adagolást alkalmazzuk. Ha feleslegesen többet adagolunk belőle, a színt nem változtatja, de a gyapjút megkeményíti. A szappannal mosott, de nem jól kiöblített, szappanmaradékos gyapjú felületén vegyülve ragacsos bevonatot képezhet, melyet nehéz eltávolítani és megakadályozza a színezést és a feldolgozást.

A króm, káliumdikromát ( K2Cr2O7 ) (törökül: krom) alakjában használatos pácként. Narancssárga kristályos anyag, erős méreg! A gyapjúszínezés során a timsós pácnál sötétebb színeket ad. A króm a sárga színezékanyagokat mustárra, néha sötét pasztellzöldre színezi. Második pácszínezékként alkalmazva a króm az először nyert színnek a sötétebb árnyalatait adja. Beszerzése vegyszer boltokban lehetséges.
A káliumdikromát pácban a gyapjú súlyának 3%-a legyen, más szavakkal, 1 kg gyapjúra 30 g ajánlott. A színezéssel együtt nem szokás ezzel az anyaggal pácolni, ugyanis a fel nem oldódott króm a színezőanyagokat tönkreteheti.
A káliumdikromátra a fény erősen hat, ezért sötét üvegben, a mérgező gőze miatt pedig jól zárhatóan kell tárolni. A pácolás közben is le kell fedni az edényt, ellenkező esetben zöldes árnyalatok keletkezhetnek, sőt a vele pácolt gyapjút is a színezés ideje alatt sötétben kell tartani. 

A vasgálic, vas-II-szulfát ( FeSO4 • 7H2O ) (törökül: saıkıbrız, ejtsd: szacsikibriz)  világoszöld por. A sötét, mély színek és a fekete színezésekor használt pác alapanyaga. A törökök éppen ezért csak egyszerűen „kara boya”, azaz „fekete festék” névvel illetik. A vasszulfát pác színtartó színt eredményez, de fölös mennyiségben a fonal mállásához, szakadásához vezet. A felhasznált mennyiségtől függ a szín mélysége, sötétsége. Ha 1 kg gyapjúra 150 g vasszulfátot oldunk, akkor minden színezőanyag egy, a feketét megközelítő színt ad, ezért ennél mindig kevesebbet használnak. Timsóval együtt nem alkalmazható. Beszerzése egyszerű, mert növényvédőszerként is ismeretes – fungicid, gombaölő hatása miatt -, ezért kertész és mezőgazdasági szakboltokban megvásárolható. 

A rézgálic, réz-II-szulfát ( CuSO4 • 5H2O ) (törökül: göztaşı, ejtsd: göztasi), kék színű kristályos por. A mezőgazdaságban régóta ismert növényvédőszer. Vízben lassan oldódik, az oldódást melegítéssel lehet gyorsítani. Sok színezékanyaggal barna, másokkal fakó, sötét színeket ad. Második pácszínezékként a zöld színezésére használják. Beszerzése ugyanúgy lehetséges, mint a vasgálicé. 

Az ónklorid ( SnCl2 ) színtelen, áttetsző kristályos por. Anatóliában való használatára nem találtak adatot, az általam olvasott, a gyapjúszínezés gyakorlati módszereit oktató írások sem említik. Használatával Európában a legvilágosabb fényes színeket nyernek, de a többi páchoz képest ezek gyorsabban fakulnak. Beszerzése nehéz, csak vegyszerboltokban lehetséges.

A borkősav, Acidum tartaricum (K2C4H4O6), savanyú sója a kálium-hidrogén-tartarát (KHC4H4O6 törökül: tartarik asit, kremtartar, ejtsd: tartarik aszit, kremtartar), színtelen, szagtalan, nem mérgező por, vagy kristály. Páchatását a festőkönyvek különbözően írják le. Egyesek szerint a gyapjúszálak közti kötődést segíti elő és ezzel a színezék beszívódását, mások szerint az állati eredetű színezékek használatát teszi lehetővé és a színek ragyogását eredményezi. Beszerezhető az egyes mezőgazdasági és kertészeti boltokban, de leginkább borászati szaküzletekben. 

A nátriumditionit ( Na2S2O4 • 10H2O ) Anatóliában nem igen használatos. Az európai szakirodalom a színezékanyag felszívódását elősegítő segédanyagként írja le. Beszerzése vegyszerboltokban lehetséges.

A pácok nem segédanyagok, bár sokszor összetévesztik őket. Anatóliában a falvakban segédanyagként, sót, citromsavat, narancslevet, borkősavat, ecetet, mosószódát, hamut, meszet, sőt földet is használnak, melyek a színeket kiemelhetik, vagy más kívánt előnyös hatással lehetnek.

Természetes pácok

Pácszínezékként ismertetik egyes török szerzők a kutyatej (Euphorbia veneta) szárában található nedvet is.  Az Euphorbia fajták a timsóval pácolt gyapjút sárgára színezik, ámde a pácolatlan gyapjúra nincs semmiféle hatása. Anatóliában azért terjedt el annyira a használata, mert a szintetikus – tehát nem természetes -  színezék alkalmazása során először timsós pácolást végezve a gyapjút kutyatejjel sárgították meg. A kutyatejről azt állítják, hogy a szintetikus színezékek fakulását gátolja. A Földközi-tenger mellett, Antalya környékén, hasonló indokkal és módon az egyik boroszlánfajtát, a Daphnea ginidioidest használják erre a célra.
A törökök természetes pácszínezékként használják még a valonia tölgy (Quercus aegilops, törökül: pelit) éretlen makkját, tölgyfafélék gyökerét, faszenes vizet, ecetet,  narancs-, citromlevet, ökörvizeletet, mohaféléket, oltott meszet, élesztőt, diófa hajszálgyökereit, hamut stb. Ezek felhasználása tájanként, sőt családonként változik, az pácolási módszereket titokban tartják. 

Pácolási módok
Timsópác
•	gyapjú	1000 g
•	timsó                                          150-250 g
•	borkősav	60 g
•	víz	36-40 l

A finomszálú és puha gyapjúhoz 100 g, a közepeshez 200 g, a durva és kemény gyapjúhoz 250 g timsó szükséges. A törökök inkább a nagyobb sűrűségű oldatokat részesítik előnyben. Egyes leírásokban a pácolandó gyapjú súlyának a 15-20-25%-át is kiteszi a timsó, de az újabb laboratóriumi kutatások azt bizonyították, hogy már  3% felett is fölösleges és hatástalan.
A timsót külön edényben, elegendő forró vízben feloldjuk és a pácoló edényben levő vízhez öntjük. Mivel a borkősav vízben nehezen oldódik, azt egy külön edényben főzve kell feloldani és amikor a páclé már forr, csak akkor adjuk hozzá. Az előzőleg vízzel jól átitatott, áztatott gyapjút ekkor helyezzük az edénybe. A tüzet annyira gyengén tartjuk, hogy csak egy óra múlva kezdjen újra forrni. Felforrás után a gyapjút még további egy órán keresztül gyenge tűzön főzzük, közben időnként óvatosan megforgatjuk, majd saját levében kihűlni hagyjuk.
A kihűlt gyapjút felakasztva kicsurgatjuk, ezután már színezhető. Ha nem mindjárt a pácolást követően akarunk színezni, akkor egy éjszakára a pácban hagyva, a következő napon csurgatjuk ki és vagy aznap színezzük, vagy megszárítjuk.

Krómpác
•	gyapjú	1000 g
•	króm (káliumdikromát) 	30 g
•	víz	36-40 l

A káliumdikromátot hideg vízben oldjuk fel. Az előzőleg jól megnedvesített gyapjút a páclébe tesszük és olyan lassan melegítjük, hogy csak egy óra múlva forrjon fel. Ha felforrt, lassú tűzön – a gyapjút forgatva – egy órán át főzzük. A főzés közben az edényt lefedve kell tartani. A saját levében kihűlt gyapjút felakasztva kicsurgatjuk és máris színezhető. Ha nem akarjuk színezéssel folytatni a munkát, akkor egy éjszakára a pácban hagyhatjuk a gyapjút és másnap felakasztva megszáríthatjuk. Jó, ha a pácolás után a gyapjút néhányszor cserélt vízben jól kiáztatjuk, mert a szálak felületén szabadon maradó kevés króm tönkreteheti a színezőanyagokat.
Egyes török szakírók a fenti adagolástól erősen eltérő 200-300 g (!) káliumdikromátot tartalmazó recepteket is közölnek.

Vasgálicpác
•	gyapjú	1000 g
•	vasgálic	30-60 g
•	borkősav	60 g
•	víz	36-40 l

A vasgálicpác menete ugyanaz, mint a timsóval pácolásé. A borkősav helyett azonos mennyiségű (60 g) oxálsav (C2H2O4 • 2H2O) is használható. A borkősavval barnásra, az oxálsavval krémszínűre színezhetünk. Egyes török forrásokban 100 g (!) vasgálicot tartalmazó receptek is találhatók.

Rézgálicpác
•	gyapjú	1000 g
•	rézgálic	30 g
•	víz	36-40 l

A rézgálic hideg vízben is oldódó anyag. Borkősav vele együtt nem alkalmazható. Elkészítése azonos a timsópácéval. A török szakírók a rézgálicból, mint ahogyan a krómpácnál, jóval nagyobb adagokat is ajánlanak.

Ónkloridpác
•	gyapjú	1000 g
•	ónklorid	30 g
•	borkősav	60 g
•	víz	36-40 l

Mind az ónklorid, mind a borkősav a vízben rosszul és nehezen oldódik, ezért külön edényben, külön-külön  vízben melegítve, kevergetve kell feloldani és oldódás után a felmelegített pácléhez adni. Az előzőleg jól beáztatott gyapjút a léhez adva folytatjuk a főzést. A tüzet gyengén tartjuk, hogy a lé a forrpontját csak egy óra elteltével érje el. Ezután továbbra is gyenge tűzön, időnként elővigyázatosan megkavarva még egy óráig főzzük, majd állni, kihűlni hagyjuk. A kihűlt gyapjút bő vízben, esetleg többször is, jól átmossuk. Éjszakára a gyapjút feltétlenül ki kell szedni a folyadékból, mert az ónklorid pácban a gyapjút nem szabad sokáig tartani! A kimosott gyapjút színezzük, vagy szárítjuk a többi pácolási eljárásban korábban leírtak szerint.

Természetes színezékek
A leírások elején a  színező növény botanikai neve, magyar neve, zárójelben pedig a török a török neve olvasható. A legvégén zárójelben található, hogy az adott növény melyik receptben szerepel és milyen szín nyerhető belőle, de a keverék színek nincsenek feltüntetve.
A színek rövidítése: S.=sárga, Bézsszín=Bézs, Sb.=sárgásbarna, Tsz.=teveszőrszín, N.=narancsszín, L=lila, B.=barna, Sz.=szürke, Fsz.=földszín, K.=kék, Indigó, Z.=zöld, F.= fekete, ET.=egy színezékkel több szín, EV.=egyéb, vegyes eljárások,

AGRIMONIA EUPATORIA L. – patika párlófű, apróbojtorján (t: dulavraotu, ejtsd dulavratotu)
Nagyobb tömegekben a felvidéki tájakon, erdők szélén, vágásokban, árokparton termő, évelő növény. Egyenes szára 1 m-re is megnő. Levelei 10-20 cm hosszúak. Sárga virágai 20-30 cm hosszú füzérben állnak. Érett termései horgas sertéikkel állatok szőrébe, ruhára kapaszkodnak. (S.: 26.)

ALCANNA TINCTORIA Tausch. – homoki báránypirosító (t: havacıva, -otu, ennik, ejtsd: havadzsiva, -otu, ennik)
Népiesen „pirosítógyökér”. Hazánkban kizárólag Bugac homokbuckáin tömegesen termő, szúrós sertésszőrös, évelő növény. Gyökere 20-40 cm hosszú, karószerű, a nyaknál 2-4 cm vastag, szagtalan, belül fehér, kérge laza, könnyen lefoszló, sötét-barnásvörös. Szárai a talajon sugarasan terülnek el és 10-30 cm, lándzsás levelei 1-2 cm hosszúak. Apró virágainak a pártája azúrkék, áprilisban-májusban nyílnak. Törökországban Divriği, Ürgüp környékén terem, leginkább ezen a vidéken használják színezésre.
A növény gyökere színez, különösen a kérge. A színezéshez fontos anhuzasavat (piros) és alkannasavat (piros) tartalmaz, de gyantát, cseranyagot és viaszt is. A piros színező savak vízben nem, vagy nehezen oldódnak. A zsírban, szeszben oldott színezék neve alkannin, amely – többek között - élelmiszer színezék. (Bézs: 3. K.: 4.)

ALLIUM CEPA – hagyma (t: kırmızı soğan, ejtsd: kirmizi szoán)
Közismert vöröshagyma, melynek a foszló héja alkalmas színezésre. (S.: 1. 3. Bézs: 4. Sb.: 10. 11. Tsz.: 1. N.: 2. 5. V.: 1. B.: 18. Fsz.: 4. Z.: 4. 13.)

ALNUS GLUTINOSA – enyves éger (t: kızılağa, ejtsd: kizilács)
Kis, kúpos koronájú, alacsony fa, de nedves helyeken akár elterülő cserje is lehet. Jellegzetes, csomókban álló tobozairól könnyen felismerhető. Rövid, nyeles rügyei, ragadós hajtásai jellegzetesek. Kérge cseranyagokban gazdag. A Keleti éger (Alnus orientalis) tobozkái az előbbinél nagyobbak. (S.: 25. B.: 11.)

 ANTHEMIS NOBILIS – kamilla (t: papatya, sarı papatya, ejtsd: papatja, szari papatja)
A közismert, hazánk minden táján megtalálható, vadon élő és gyógyászati célokra termesztett orvosi székfű (Matricaria chamomilla L,) Anatóliában honos rokona. Szedőfésűvel gyűjtik. ( Z.: 21. 26.)

ANTHEMIS TINCTORIA – festőpipitér (t: beyaz papatya, ejtsd: bejaz papatja)
A festőpipitér vékony szőrös levelű, sárga virágú, több változata is van, de minden sárga és fehér virágú faj tartalmaz színezőanyagot. A virága telt, melegsárga színt ad. (S. 34. N.: 8. Z.: 18. ET.)

ARBUTUS ANDRACHNE – görög szamócafa  (t: kocayemiş, ejtsd: kodzsajemis)
Kisebb fa, vagy cserje, a Földközi-tenger keleti partvidékén honos, a bozótosokban található örökzöld. A levelek széle ívelt, törzse, ágai pirosak. Ernyős virágzata és kis narancspiros gyümölcsei vannak. Közeli rokona a lombhullató kaukázusi áfonya (Vaccinium arctostaphilos). Mindkettő alkalmas színezésre. (S.: 39.)

BERBERIS VULGARIS – sóskaborbolya (t: karamuk, karamık, kadın tuzluğu, ejtsd: karamuk, karamik, kadin tuzlúu)
A népies nevén sóskafa 2 méter magasra növő, lombhullató, erős ágú, szúrós bokor. Tüskéi 1-2 cm hosszúak, kis vörös gyümölcse van. A gallyak belseje és egész gyökérzete sárga. A hegyekben 1500 m magasságig található. Színezésre a berberin tartalmú gyökerét, néha a gyümölcsét, használják. Direkt színezék, ezért a pácolatlan gyapjút is színezi. (S.: 17. EV.: 9. L.: 2. 3. Fsz. : 1. Z.: 20.)

CARTHAMUS TINCTORIUS -  sáfrányos szeklice, hamis, paraszt vagy pórsáfrány, olajözön (t: aspir, ejtsd: aszpir)
Július-szeptember hónapokban narancssárga virágzatú, 60 cm magas, 1-2 éves növény. Levele hegyes, széle fogazott. Ázsiában, Afrikában és Dél-Amerikán kívül még Európában, így hazánkban is honos. Dél-Anatóliában termesztik. A szárított virágszirmok ételszínezésre is alkalmasak. Fűszerként sáfrány néven ismerjük. Szárított virágszirmait lepényként hozták forgalomba. A 13. században rendkívül értékes volt, fizetőeszközként is használták.
A szirmokból sósvizes kezeléssel nyertek sáfránysárgát, a chartamin piros anyaga a pamutot direkt színezi. (S.: 4. N.: 7. Z.: 3.)

CASTANEA SATIVA – szelídgesztenyefa (t: kestane ağacı, ejtsd: kesztane ácsi)
Kis-Ázsiában, Dél- és Kelet-Európában őshonos, 30 m-es magasságot is elérő, közismert fa. Kellemes ízű terméséért sok helyen termesztik. Kérgére jellemző a hosszanti irányú gyakran csavarvonalú bordázat. Gyapjúszínezésre 10-20 cm hosszú levelei és a kérge használatos. (S.: 24. B.: 25.)

CERCIS SILIQUASTRUM – júdásfa (t: erguvan ağacı, ejtsd: erguvan ácsi)
A pillangósvirágúak családjába tartozó, általában kistermetű, de néha 10 m magasra is megnövő, 7-10 cm hosszú levelű, lombhullató, pompás rózsaszín virágú, vöröses hüvelytermést hozó növény. A Mediterrán térségekben elterjedt, Közép-Európában díszfának ültetik. Törökországban a Földközi-tenger vidékén és Trákiában gyakori, a fa kérge tartalmaz színezőanyagot. (Bézs: 3. B.: 28.)

CISTUS VILLOSUS SSP. CRETICUS – szuharféle 
A szuharfélék családját kb. 170-180 kistermetű törpecserje, vagy lágyszárú, túlnyomóan örökzöld növény alkotja. Nagyobb többségben a mediterrán éghajlatú területeken élnek, a száraz, napfényes sziklás lejtők, bozótosok jellegzetes növényei.
A színezésre alkalmas anatóliai szuharféle elágazó szárú 1 m magas növény, levelei fodrosak, szőrösek. Kékes halványzöld, messziről illatozó virága tavasszal nyílik. A virág lehullása után a magtokok a téli hónapokig a növényen maradnak. A megbarnult magtokok tartalmazzák a legtöbb színezőanyagot. (S.: 29. B.: 14.)

CONVALLARIA MAJALIS L. – gyöngyvirág (t: inciciceği, ejtsd: indzsicsicseji)
Közismert, a liliomfélék családjába tartozó, erdőiben, ligetekben sokfelé tömegesen termő, illatos virágú, évelő növény. Gyökértörzse messzire kúszó, elágazó. Levelei párosak, hártyás hüvellyel övezettek. Levéllemezük 10-15 cm hosszú, lándzsa alakú, ép szélű, élénkzöld színű. Virágocskái bókolók, 5-8-asával fürtben állnak. Májusban virágzik. Magja kemény, édes ízű, halványsárga. Drogjából (Convallariae folium) gyógyszerkészítményeket állítanak elő. (S.: 19. Indigó, más módszerek 3.)

CORYLUS AVELLANA – közönséges mogyoróbokor (t: fındık ağacı, ejtsd: findik ácsi)
Közismert bokor, melynek Anatóliában és a Balkánon honos rokona a törökmogyoró (Corylus colurna). Mindkettő termése kellemes ízű, tápláló. Színezésre a  leveleit használják. (Z.: 27.)

CROCUS SATIVUS – sáfrány (t: safran ieği, ejtsd: szafran csicseji)
A Crocus sativust gyakran összekeverték a kurkumával (Curcuma longa), a pórsáfránnyal (Carthamus tinctorius). Hazánkban a középkortól virágpora miatt, fűszerként és színezőanyagként termesztett hagymás növény. Törökországban honos 15 cm magas egyszikű növény. Istanbul, Izmir, Kastamonu, Adana Urfa, Birecik környékén él. Ősszel nyíló virágainak szárítmányát fűszerként használják. A gyapjú színezéséhez nagyon drága, színtartósága csekély. (S.: 37.)

CRYPTOMERIA JAPONICA – japán ciprus (t: selvi ağacı, ejtsd: szelvi ácsi)
Karcsú, tompa kúpalakú 37 m magasságot is elérő fa, mely áralakú tűiről és különös tobozairól ismerhető fel. Kérge vörösbarna, hosszú rostokban foszlik. Európában díszfaként ültetik.

CUPRESSUS SEMPERVIRENS – európai ciprusfa (t: selvi ağacı)
A Mediterráneumban ősidők óta ültetett, Krétán őshonos, a törzshöz szorosan simuló ágazatú, porzós tobozú, oszlopos, erős, illatos fa. A törzs kérgét és tobozait használják színezésre. (EV.: 12. B.: 9. 29.)

CURCUMA LONGA – kurkuma (t: kurkum)
A tropikus Ázsia egyes vidékein termesztett növény, melynek gyökértörzsét (Curcumae rhizoma) a festőiparban használják. A curry fűszer alapanyaga. (S.: 9. EV.: 6. 7.)

CYDONIA VULGARIS PERS – birsfa (t: ayva ağacı, ejtsd: ajva ácsi)
Európában, főleg Délen meghonosodott ázsiai eredetű fa, vagy cserje (Cydonia oblonga). Vadon élő példányai is ismertek, amelyeknek a gyümölcsei 2,5-3,5 cm átmérőjűek. (N.: 1. 2. EV.: 1. Z.: 4.)

CYTISUS LAURIFOLIUS – zanótféle (t: sarısalkım, canavarotu, ejtsd: szariszalkim, dzsanavarotu)
A zanótfélék szőrös, sötétzöld levelű bokrok, levelük ragadós, nedves. A növény egész föld feletti része használatos színezésre. A Cy. laurifolius a Földközi-tenger mellékén honos. (S.: 31. B.: 15. Indigó, III. karakayai eljárás) 

DAHLIA (SP.) dália, csillagvirág (t: yıldızieği, dalya, ejtsd: jildizcsicseji, dalja)
Közismert virágoskerti dísznövény. (S.: 46)

DAPHNEA GINIDIOIES – boroszlánfélék (t: ezentere)
A Földközi-tenger hegyes tájain élő fűféle. (Indigó VII. 4.)

ERICACEAE – hangafélék (t: alı fundası, ejtsd: csali fundasi)
A hangafélék családjába tartozik a csarab (Calluna vulgaris), más néven seprővirág, de az áfonya (Vaccinium myrtillus) is. Hazánkban is tömegesen él Zala-, Vas és Sopron megyék savanyú talajain. Szára fás, seprősen elágazó, vörösesbarna. Levelei kb. 2 mm hosszúak, alsó végükön két szarvacskában végződnek. A hangafélék közt akad levélnélküli is. Virágai egyoldali füzéres fürtben állnak. Némely faja gyengén illatos. (Bézs: 1. L.: 5. B.: 31. K.: 3. Z.: 28.)

EUCALYPTUS (SP) – eukaliptusz fajok (t: okaliptüs)
Az Eucalyptus fajok (E. resinifer, E. robostus, E. camaldulensis, E. globulus, etc.) a mitruszfélékhez tartoznak. Törökországban közismert növény, mivel a Földközi-tenger mellékén a malária felszámolása miatt a sós, mocsaras területek kiszárítására nagy számban ültették, sikerrel szaporították. Levele színezésre alkalmas. (F.: 3.)

EUPHORBIA CYPARISSUS – kutyatej (t: boyacı sütleğeni, sütleğen otu, ejtsd: bojadzsi szütlejeni, szütlejen otu)
A hazánkban honos, ebtej, fűtej, szamártej, farkasfű néven ismert növény sárgásvörös színezőanyagának mennyisége függ a növény korától, minél idősebb, annál több színezéket tartalmaz. Az Euphorbia biglandulosa, e. veneta kutyatejnek 60 faja ismeretes, melyek közül többnek a teje mérgező. Nyugat- és Dél Anatóliában két faját használják színezésre, egyes vidékeken pácszínezékként is. (S.: 7. 42. Sb.: 2. Tsz.: 2. Indigó VII. 2. Z.: 24.)

FICUS CARICA – közönséges füge (t: incir ağacı, ejtsd: indzsir ácsi)
Közismert alacsony terebélyes fa, vagy bokor, kérge, ágai simák, fehéresszürke színűek, levelei feltűnően nagyok, az egyszerűtől a 3-5 karéjúig, vagy szeldeltig változók. Zöld termései ősszel jelennek meg, és a következő nyáron érnek. Általánosan megbecsült, ültetett fa Dél-Európában, ahol valószínűleg őshonos. Anatóliában sok helyen elvadult példányai is vannak. (Z.: 23.)

GALLAE QUERCINAE – tölgygubacs (t: ağa uru, mazı, pelit, ejtsd: ács uru, mazi, pelit)
A gubacs némely falevélen és ágakon létrejövő 1-3 cm átmérőjű göböcske. A légyhez hasonló kártevő szúrásából keletkezik. A Quercus infectoria és a Cynips gallae tinctoriae gyakori. A gubacs 60-70 % mértékben tartalmaz tannint. A pamutszínezésnél pácnak, a gyapjúnál színezőanyagnak használják. A gubacsból nyert színek később sötétednek. A gubacsok egy része világos, más része sötét színt ad és igen nagy a változatosság. A török falvakban ezért „fehérgubacs” és „feketegubacs” nevekkel illetik, aszerint, hogy milyenre színez. (Tsz. 7.)

GENISTA TINCTORIA SPARTIUM – festőrekettye (t: boyacı katırtırnağı, ejtsd: bojadzsi katirtinái)
A rekettyefajok közül leginkább a Genista tinctoriát használják színezésre. A növénynek sárga virágai, és egy száron több kis levele van, ez különbözteti meg a szicíliai és szardíniai Genista aetnensistől. Egész nyáron virágzik. Termőterülete megegyezik a sárga rezedáéval (Reseda luteola). Leveles ágait, virágát használják színezésre. (S.: 21. Sb.: 3. Z.: 21.)

GLYCYRRHIZA GLABRA L. – édesgyökér, édesfa (t: bıyan kökü, meyan- otu, kökü, balı, ejtsd: bijan kökü, mejan-, otu, bali)
A hüvelyesek családjába tartozó vadon élő, évelő növény. Főgyökere karó alakú, hosszú, néha karvastagságot elérő, melyből több méterre kúszó, 1-3 ujjnyi tarackok erednek. Ezek húsos, rostos állományúak, kívül vörösbarna, belül sárga színűek, ízük émelyítően édes (a répacukornál 150-szer édesebb!). Többek között cukrokat, cseranyagot, gyantát tartalmaz. Szára egyenes 1-2 m magas, ujjnyi vastag. Az Alföldön régebben nagyon elterjedt, ma már ritka. Belőle készült az igazi „medvecukor.” (F.: 3.)

HYPERICUM PERFORATUM L. – orbáncfű
Az orbáncfű és az örökzöld orbáncfű (Hypericum calycinum) az orbáncfűfélék (Guttiferae) családjába tartozó alacsony bokorszerű, füves, cserjés helyeken termő, 50-80 cm magas, több éves növény. Levelei átellenesek, 2 cm hosszúak, tojásdadok, ép szélűek, áttetszően pontozottak. Virágzata sátorozó bogernyő, szirma sötétsárga. A friss virágok összemorzsolva vörösbarna levet eresztenek.

IRIS CHAMAEIRIS – írisz (t: süsen, ejtsd: szüszen)
Az Iridaceae családjába tartozó a természetben is élő, de termesztett hagymás, virágos növény illatos gyökerének drogját „ibolyagyökér” néven az illatszeripar használja. Törökországban a vadon élő, ibolyaszín virágú növények virágszirmait gyapjúszínezésre használják. (Z.: 9.)

INDIGOFERA TINCTORIA – indigó (t: indigo)
Indiában, Szumátrán és Ázsia egy-két területén él. A növény levelében található indigotin anyagot megközelítően Kr.e. 3000 óta használják színezésre. Bár létezéséről már a 13 sz-ban tudósított Marco Polo, csak a 17 sz. végén szorította ki Európában a festőcsülleng (Isatis tinctoria) használatát. A színezőanyagot a növény leveléből - mivel vízben nem oldódó anyag - fermentáció, vagy kémiai úton lehet előállítani.

ISATIS TINCTORIA L., festőcsülleng, festőfű, izacs, (t: ivitotu, ejtsd: csivitotu) 
A keresztes virágúak családjába tartozó kétéves növény, melyet régebben több helyütt termesztettek. Európában mintegy 65 faja ismert (hazánkban kettő). Levele nyílalakú, virága apró, sárga, fürtös, gyümölcse hosszúkás, lapított, egymagú. Európában az indiai eredetű indigó behozatala és elterjedése előtt a textilszínezésben a kék szín elnyerésére használták. Színezék előállításához a kifejtett leveleket leszedték, majd halomba rakva füllesztéssel erjesztették. Egyik faja az Isatis lusitanica L. fehér virágú.

JUGLANS REGIA -  diófa (t: ceviz ağacı, ejtsd: dzseviz ácsi)
Közismert vadon élő és termesztett fa. Gyökeréből, kérgéből, leveléből és a még zöld, éretlen dió burkából is lehet színezéket készíteni. (Indigó III. karakayai eljárás, ET. Milasi eljárás 4.

LARIX DECIDUA – európai vörösfenyő (t: kızılam, ejtsd: kizilcsam)
Európa egyetlen lombhullató fenyője. Érett tobozai 2-2,5 cm hosszúak. Az egyik legértékesebb fenyőféle. (Bézs: 2. EV.: 10. B.: 23.)

LAWSONIA INERMIS – henna, (t: kına)
Indiában honos, Arábiába és a Földközi tenger partjára telepített kis fácska. Levelei tannint tartalmaznak. A Közel-Keleten porrátörve haj, köröm és bőr narancsszínűre festésére használják. (Sb.: 4. B.: 3. Indigó I.)

MENTHA PULEGIUM L. – csombor, mocsári menta (t: yarpuz, ejtsd: jarpuz)
Az ajakosok családjába tartozó, nyirkos helyeken termő, évelő, illatos növény. Szára 15-40 cm magas, levelei 2-2 cm hosszúak, finoman fogazottak, virágai levélhónalji örvökben állnak, kicsinyek, bíborlila színűek. Illata a borsosmenta és a kakukkfű keverékére emlékeztet. Gyógy- és fűszernövény. Színezésre, csakúgy mint  rokona az erdei menta (Mentha silvestris) az egész növény alkalmas. (N.: 1. Z.: 17. ET.)
  
MENTHA SPICATA – zöld menta (t: nane)
A menta két fajtaváltozata közül az értékesebb a zöld menta, melynek szára 30-50 cm hosszú, egyenes, felálló, elágazó, négyoldalú, lila színű és kopasz. A levelek keresztben, átellenesen állnak, nyeletlenek. A levelében – többek között – cseranyagok vannak. Gyógyászati, élelmiszeripari célokra termesztik.

MESPILUS GERMANICA – naspolyafa (t: muşmula, ejtsd: nane)
Lombhullató, 6 m magasra növő fa, vagy alacsonyabb elágazó bokor. Kérge hosszanti lemezekben válik le. Megnyúlt ovális levelei, bőrszerűek, csaknem ülők, gyakran finoman fogazottak, szőrösek, de néha kopaszak. Nagy, 3-4 cm-es virágai vannak. Termése gömbölyded, fagyok után, túlérve fogyasztható. Dél Európában honos. A fa levelei színezéket tartalmaznak. (Sb.: 8. Z.: 23.)

MORUS NIGRA – feketeeperfa (t: dut ağacı, ejtsd: dut ácsi)
Hazája Közép-Ázsia, Dél-Európában kedvelt gyümölcsfa, hazánkban is elterjedt, közismert. (N.: 6.)

OLEA EUROPAEA – közönséges olajfa (zeytin ağacı, ejtsd: zejtin ácsi)
Akár 15 m magasra is megnövő, ezüstös szürkészöld levelű a Mediterráneumban honos fa. (S.: 8. B.: 22. Sz.: 6. Z.: 22.

PHILLYREA MEDIA – fagyalféle, olajfagyal 
Az 1-2 m magasra növő fa szeptember elején érő kis fekete gyümölcse alkalmas színezésre. (Sz.: 1.) 

PHYTOLACCA DECANDRA – alkörmös (t: şekerciboyası, ejtsd: sekerdzsibojaszi)
A növény teljesen érett vörös-fekete gyümölcsei csak frissen használják gyapjúszínezésre. Az élelmiszeriparban, főkén az italoknak vörös színét adó természetes színezék. (S.: 43)

PINUS BRUTIA – kalábriai fenyő (t: am, ejtsd: csam)
Az aleppói fenyő közeli rokona. Kelet-Mediterráneumban veszi át az aleppói helyét. Kis-Ázsiában erdőt alkotó. Hajtásai sárgásvörösek, tűi sötétzöldek, merevek, tobozai rövid egyenes nyelűek, nem visszahajlóak. A kérge színezőanyagot is tartalmaz. Leginkább az Égei-tenger melletti Edremit térségében használatos. (B.: 12)

PISTACIA LENTISCUS – masztixfa, örökzöld pisztáciafa (t: meneviş, ejtsd: menevis)
A mediterrán területek köves lejtőin, bozótosokban általánosan elterjedt örökzöld cserje, vagy kisebb fa. Nem tévesztendő össze a jóízű csontár terméséért termesztett valódi pisztáciával (Pistacia vera)! Levelei párosan szárnyaltak, csúcslevélke nélküliek. A virágok sűrű, füzérszerű csomókba tömörülnek. Termése erősen aromás, kezdetben vöröslő, később megfeketedik. Levele gyapjúszínezésre alkalmas. (S.: 38. Sz.: 5. ET. Milas, 1.)

PRUNUS AMYGDALUS COMMUNIS – mandulafa (t: badem ağacı, ejtsd: badem ácsi)
Ázsiában és Afrikában őshonos, Európában közismert, csonthéjas terméséért termesztett cserje. (N.: 3. Z.: 5.)

PRUNUS CERASUS – közönséges meggy (t: vişne ağacı, ejtsd: visne ácsi)
Közismert Ázsiában honos fa. Gyümölcstermesztésre, szárát, különösen a természetgyógyászatban főzet készítésre is használják. (EV.: 9.)

PRUNUS LAUROCERASUS – balkáni babérmeggy (t: karayemış ağacı, ejtsd karajemis ácsi)
Nagy 20 cm-t is elérő örökzöld levele miatt gyakran tévedésből babérnak nevezik. A levele mérgező kéksavat, ciánhidrogént tartalmaz! Délkelet-Európában honos.

PRUNUS PADUS – zelnicemeggyfa (t: kuşkirazı, ejtsd: kuskirazi)
A zelnicefának tavasszal fehér kis virágai vannak, júliusban a meggyhez hasonló fekete bogyós termést hoz, mely ehető. Sok tannint tartalmaz, fanyar ízű. A fa általában 6-7 m-es, levelei finoman fogazottak, fiatal hajtásai szőrösek, vagy kopaszok. Kérge sima, sötétszürke, kellemetlen szagú. Gyümölcse, levele és kérge színezőanyagot tartalmaz. (S.: 27. 28. B.: 13. Sz.: 4. Z.: 15)

PRUNUS PERSICA L. – őszibarackfa (t: şeftali, ejtsd: seftali)
A rózsafélék családjának (Rosaceae) mintegy 2000 tagja közül a 7 Prunus spp. fajának egyike, közismert, eredetileg Kínából származó, ahonnan Iránon és Anatólián keresztül ért Európába. Hazánkban termesztett növény. Leveleit xanthophil tartalma miatt színezésre használják. (ET.)

PRUNUS PISSARDI – vérszilvafa (t: kızılcık ağcı, ejtsd: kizildzsik ácsi)
A vérszilva termesztett, nagytermetű fajtája a var. myrobalana, sötétebb változatai a Prunus pissardi nigra. Mindkét fajtának a leveleiből és vékony ágaiból nyernek színezéket. Az ágak belseje rózsaszín. (Z.: 14.)

PRUNUS SPINOZA L. – kökény, vadszilvafa (t: akal eriği, ağacı, ejtsd: csakal eriji, ácsi)
Erdők, bozótosok szélén, legelőkön elszórtan sokfelé előforduló 1-2 m magas, ágtövises cserje. Közismert. Fehér virágai rendszerint a lombfejlődés előtt jelennek meg. Termése kb. 10 mm átmérőjű, gömbölyű, húsos burkú, hamvaskék, fanyar ízű, bogyószerű csontár. Kérge, virága és termése cser- és festőanyagot tartalmaz. (Sb.: 1.)

PTERIDIUM AQUILINUM – saspáfrány (t: eğrelti otu, ejtsd: ejrelti otu)
A páfrányra emlékeztető virágtalan növény, nyeletlen levelei átellenesek. Anatóliában igen elterjedt, tömegesen fordul elő. Dinnyeszállításkor az árú megóvására használják. Hazánkban is honos. (Z.: 11.)

PUNICA GRANATUM – gránátfa, gránátalmafa (t: nar ağacı, ejtsd: nár ácsi)
Ismert délszaki cserje, Délnyugat-Ázsiában honos, csaknem mindenütt termesztik gyümölcséért a Mediterráneumban. Az ókorban a gyógyászatban is felhasználták. Kérge cserzőanyagokat tartalmaz. (S.: 13. 33. F: 1.)

QUERCUS LUSITANICA – tölgy (t: meşe ağaci, ejtsd: mese ácsi, gubacs: mazı, ağa uru, ejtsd: ács uru)
A tölgy bükkfélék (Fagaceae) csaláfjába tartozó tölgyek, mint a kocsányos- (Quercus robur L.) és kocsánytalan tölgy (Quercus petraea Lieb.) közismert hazánkban honos, erdőket is alkotó fák. Kérgük (Quercus cortex), levelük (Quercus folium), sőt makktermésük (Quercus glandes) is több-kevesebb csersavat tartalmaz. (S.: 16. B.: 17. 23. ET. Milas 1.)

QUERCUS MACROLEPIS (Q. AEGILOPS) – kecskeszemű (valoniai) tölgy
Hatalmas gyakran 5 cm-es makkjairól nevezetes, kistermetű, fél örökzöld fa. Kis-Ázsiában, de a Balkán déli részén és Dél-Itáliában is  honos. A levele mindkét oldalon 3-7 karéjos, a levéllemez alul sűrűn gyapjas, felül sima. Kupacsát egykor cserzésre, tintakészítésre használták. Minden tölgyféle tanninban gazdag, a Quercus macrolepis levele, kérge és kupacsa (t: mazı) alkalmas színezésre. 
A szőnyegfonal színezésével foglalkozók számára a környék piacain szárítva, megőrölve árusítják. Pamutszövésnél pácszínezékként használatos.

RESEDA LUTEOLA – vadrezeda, festőrezeda (t: muhabbet ieği, ejtsd: muhabbet csicseji)
A Földközi-tenger  mellett, utak mentén vadon termő növény, melynek mintegy 60 fajtája ismert. A meszes talajokat kedveli. Szára üreges, 1 m magasra is megnő, a belőle kihajló ágacskák végén vannak sárga virágai. Levelei keskenyek, hosszúak és a tövénél is gyakoriak. A növényt virágzáskor, magzás előtt, júliusban kell gyűjteni. Gyökereivel együtt lehet színezésre használni, későbbi használata céljából szárítmány is készíthető belőle.
A rezedafélék közül a Reseda luteola is alkalmas színezésre. A Kelet-Európában termő rezeda főleg a felső leveleiben tartalmaz sárga luteolint. Virágzáskor kell gyűjteni, színezéshez a teljes, friss növényt, vagy szárítmányát is felhasználják. (S.: 14. 30. Tsz.: 3. Z.: 16.)

RHAMNUS TINCTORIA – bengeféle (t: cehri, ejtsd: dzsehri)
Fa melynek sárgászöld kis virágai május-júniusban nyílnak. Levele ovális, csúcsa hegyes, széle fogazott, mindkét oldala molyhos, szőrös. Borsónagyságú magja előbb zöld, később megsárgul. Ankara, Adana és a Taurusz (török: Toros) hegység, de Kayseri, Sivas, Tokat, Amasya környékén is elterjedt. Amikor a magja sárgulni kezd, akkor gyűjtik színezés céljára. A magokat egészben, széttörés nélkül főzik.
Hazánkban a varjúbenge (Rhamnus catharticus t: geyik dikeni) erdőszéleken, cserjésekben élő, magas tövises cserje. Sárga színanyagát padlófestésre használták. Textilszínezésre a magyarok - a törökökkel ellentétben -  a félérett magokat összezúzták, kifőzték. (S.: 6. B.: 1. Z.: 6.)

RHUS (sp) – szömörcefélék (Rhus coriaria, t: debbağ sumağı, ejtsd: debbá szumái)
A szömörcének néhány faja ismeretes. Színezésre a Rhus cotinus (t: sarı boya ağacı) és a Rhus coriaria - népies nevük cserszömörce, parókafa, tímárfa - levelei és vékony ágai használhatók. Hazai válfajai közül a Rhus typhnia is jó színezéket ad. Ősszel az ágak végén piros magok láthatók. Használata igen elterjedt. A növény bőven tartalmaz tannint, ezért a pamut pácolására is alkalmas. Gyümölcse megszárítva fűszerként ismert a Közel-Keleten. A levélszárítmánya hosszú ideig tárolható károsodás nélkül. (S.: 41. N.: 6. L.: 2. 6. B.: 19. Z.: 19. F.: 2.)

RUBIA TINCTORUM – festőbuzér (t: kökboyası, ubuk otu, boyalık otu, ejtsd: kökbojaszi, csubuk otu, bojalik otu)
A Rubiaceae család 600 tagja és a 40 Rubia faj közül az egyik, a színezés szempontjából a legfontosabb növény.  Az 50-100 cm magasságra megnövő évelő, füves növénynek július-augusztus hónapokban nyílik fehér virága. A szár a négyzetet megközelítően sarkos, szőrös, csomós. Minden csomóban 4-6 levél található, melyeknek a széle és az alja szőrös. A szőrök segítségével kúszik fel más növényekre. Anatólia éghajlata megfelelő a festőbuzérnak, ezért majdnem mindenütt vadon terem, de leginkább az Égei-tenger mellékén. Hazánkban a 16-17. században a törökök termesztették. Intenzív termesztésével 1870-ig foglalkoztak, az indigó mellett a hazai kelmeszínezés legfontosabb alapanyaga volt.  A múlt században a budai hegyekben találták elvadult példányait.
A kék színt adó festőcsülleng mellett a vörös színt adó festőbuzér a legrégebben ismert és leírt növényi színezék. Európában termesztésére Nagy Károly adott utasítást. A festőbuzérból nyert színt a középkorban „törökvörösnek” nevezték, melynek használatát a keletiek titokként kezelték, Európában csak a 18. században, Franciaországban sikerült festőbuzérból vörös színt nyerni. A vörösre színezés legjelentősebb természetes anyaga ma is a festőbuzér.
Színezésre a gyökerét használják. A majdnem ujjvastagságú sötétvörös, csomós gyökerei a földben vízszintesen terülnek el. A hároméves növény, tavasszal és ősszel gyűjtött gyökereiből nyerhető a legjobb színezék.
A festőbuzér gyökere, akár friss, akár szárított, esetleg aprított, színezésre jól használható. Egyes források a kiszáradt gyökerekben lejátszódó lassú fermentációt a színezést megnehezítőjének tartják. A gyakorlat szerint a szárított gyökereket akár évekig károsodás nélkül lehet száraz, szellős helyen tárolni. (Külön fejezetben, valamint EE. 2. EV. 23 stb.)

RUBUS FRUTICOSUS – a  szederfélék (t: böğürtlen, ejtsd: böjürtlen)
Hazánkban a hamvas szeder (Rubus caesius L.) tömegesen élő tüskés cserje, termése hamvaskék. Útszélen, bozótosban, ősszel kis fekete bogyós gyümölcsöt termő vadnövény. Fiatal hajtásai is használhatók színezésre. (L.: 4. B.: 2. Sz.: 2. Fsz.: 1. 3.)

RUMEX OBTUSIFOLIUS L. – réti lórom (t: labada)
A lósóska fajok (Rumex species) és a keserűfűfélék (Polygonaceae) között a legismertebb, az utak szélén termő, nagylevelű, magasra növő növény a lórom. Termése 5-10 % csersavat tartalmaz. Piros pöttyös gyökerében antrakinon-származék található, mely a színezésen kívül az állatgyógyászatban is használatos. (S.: 44. Bézs: 5. B.: 20. Fsz.: 2. és az indigóval színezésnél.)

SAMBUCUS NIGRA – feketebodza (t: mürver ağacı, ejtsd: mürver ácsi)
Mindenütt közönséges, sűrűn ágas cserje. Jellegzetes, szárnyalt, megdörzsölve kellemetlen szagú a levele, krémfehér, illatos sátorozó bogernyős virága, termése fényes, fekete. Napjainkban termésének színezőanyaga miatt termesztik. Gyapjúszínezésére az érett, megfeketedett gyümölcseit használják. (S.: 32. B.: 16.)

SALVIA OFFICINALIS – festőzsálya (t: adaayı, acı elmaotu, ejtsd: adacsaji, adzsi elmaotu)
Az erős illatú növénynek több rokon fajtája ismeretes. Forrázata illatos tea. A Sideritis fajok, mint a (sármányvirág) is hozzá hasonlóak. A zsályafajták mindegyike tartalmaz színezéket. (S.: 1. 2. 3.)

SENECIO VULGARIS – közönséges aggófű (t: kanarya otu, ejtsd: kanarja otu)
Nitrogénban dús talajon termő, fiatalon pelyhes-szőrös, később kopasz, dús virágzatú, igen lágy szárú, egy-, vagy kétéves növény. A virágfészkek kicsinyek, elnyílásuk előtt hengeralakúra keskenyedők, fészekpikkelyei a külső övben feketecsúcsúak, termései fehérbóbitásak. Tavasztól őszig virágzik. Gyógynövény, egyik alkotója a szenecionin erős májméreg! (S.: 20. Z.: 10)

TANACETUM VULGARIS L. – gilisztaűző varádics (t: solucan otu, ejtsd: szoludzsan otu)
Hazánkban honos, az utak mentén, vadon termő 1 m-re is megnövő illatos növény. Levelei szárnyasan szeldeltek, virágfészkei sátorosan összetettek, félgömb alakúak, 5-8 mm átmérőjűek. A virágok sötétsárga színűek, júniustól szeptemberig nyílnak. Magyar nevét a virág forrázatából készített tea bélféregűző hatásáért kapta. Színezéket tartalmaz. (S.: 40.)

TAXUS BACCATA – közönséges tiszafa (t: porsukağacı, ejtsd: porszukácsi)
Haragos sötétzöld, szélesen kúpos fa, vagy cserje, sötétvörös kéreggel. Az 1-3 cm-es levelei felül sötét fényeszöldek, alul világosabbak. Becslések szerint a 2000 éves kort is megérheti. Porzós tobozai és elhúsosodó pikkelyből álló magköpenye jellegzetes. A magja mérgező! Hazánkban a Bakonyban, Törökországban Trákiában és Észak-Anatóliában honos. Levele sárgás, kérge pirosas színezőanyagot tartalmaz. (S.: 36. Sb.: 9. EV.: 11.)

TILIA (SP.) – hársak (t: ıhlamur ağacı, ejtsd: ihlamur ácsi)
A szép koronájú, illatos virágú fa közismert. Értékük szempontjából orvosi és ipari csoportba sorolhatók. A gyapjúszínezésre mindegyik fajtája többé-kevésbé alkalmas, mert cseranyagot és glikozidákat tartalmaz. (S.: 1. Bézs: 1. B.: 31.)

THYMUS (SP) – kakukkfű (t: kekik, kekik otu, yaban nane, ejtsd: jaban nane)
Az ajakosvirágúak (Labiatae) közé tartozó közismert növénynek sok fajtája van. A Földközi-tenger mellékéről származik, drogja sok illóolajat tartalmaz. Színezésre valamennyi fajta gyökérfeletti részét használják, színezőhatásuk fajtánként is eltérő. (S.: 23. B.: 10. Sz.: 3. Z.: 12.)

URTICACEAE – csalánfélék (t: ısırgan)
Ide tartozik az Urtica urens, az Urtica dioica a csípős csalán. Hazánk egész területén, sokszor nagy tömegekben élő, kétlaki, évelő növény. Többek között cseranyagot, klorofillt, ecetsavat tartalmaz. Minden szerve fullánkszőrökkel borított, amelyek a testhez érve égető, viszkető fájdalmat okoznak. Kesztyűs kézzel kell gyűjteni. (S.: 10)

VACCINUM MYRTILLUS – feketeáfonya, kukojza (t: ayı üzümü, ejtsd: aji üzümü)
A hangafélék (Ericaceae) családjába tartozó, hazánk nyirkos, savanyú talajú erdőiben fordul elő. A Felvidéken és Erdélyben tömeges. 20-30 cm magas dúsan elágazó cserje. Ízletes bogyótermései borsónyiak, kékesfekete színűek, hamvasak, levük sötét bíborszínű. Május- júniusban virágzik, termése augusztusban érik. Színezésre a gyümölcsét használják, mert az direkt színezőanyagot tartalmaz, ezért a pácolatlan gyapjút is lehet vele színezni. (Bézs: 1. L.: 5. festőcsülleng 3. Z.: 28)

VERBASCUM (SP) – ökörfarkkóró félék (t: sığırkuyruğu, ejtsd: szíirkujrúu)
A hazánkban közismert, tömegesen található honos növénynek Törökországban 200 faja van. Két vagy többéves növény. Levelei a tövénél rózsában, a szárán szórtan helyezkednek el. Virágai sárgák, a szár vége felé egyre több található. Színezésre a virágos ágak alkalmasak és a növénynek az a változata a legmegfelelőbb, amelyiknek az ágai a gyertyatartóra emlékeztetnek. (ET.)

VITEX AGNUS-CASTUS – barátcserje (t: yemen safranı, hayıt, ejtsd: jemen szafrani, hajit)
4 m magasra megnövő, aromás illatú cserje a nyáron hozza karcsú bugákba tömörülő lila, rózsaszín, néha fehér illatos virágait. Levelei 5-7 keskeny, fonákjukon fehéren molyhos levélkékből állnak. Dél-Európában honos. Törökországban az Égei-tenger mellékén gyakori, de Bursa, Giresun és Trabzon mellett is terem. (Z.: 8. 31.)

VITIS VINIFERA – borszőlő (növény t: asma, ejtsd: aszma, gyümölcs t: üzüm)
Közismert. Levele színezéket tartalmaz, éretlen gyümölcsének savanyú leve a gyapjúszínezés ritkán használt adalékanyaga.(Z.: 1, 25.)

Receptek
A receptekben már nem ismételjük meg a gyapjúszínezés általános szabályait, csak akkor, ha azoktól valamilyen módon el kell térni. A színezőfürdő mennyisége 1 kg gyapjúra általában egyenlő a  páclevekével, tehát 30-40 l, de a török módszerek néha ennél jóval kevesebb folyadékot ajánlanak. 
Sokszor a receptekben nem írtuk le a felhasználandó anyagok pontos mértékét. A török források - egyezően a népi gyakorlattal -, ilyenkor meghatározatlan mennyiségeket adtak meg, pl. „egy kevés”, „elegendő, szükséges mennyiségű” stb. Reméljük azonban, hogy az ilyen receptek is tartalmaznak olyan ismereteket, amelyeket, ha a hazai felhasználók kiegészítenek, pontosítanak, általuk szép színekhez juthatnak.
Az egyes receptek végén feltüntetjük a török kutatók által, a Türk Standartları Enstitüsü TS 867 „Gün Işığına Karşı Renk Haslığı Tayin Metodu” alapján - mely megfelel a nemzetközi elfogadott ISO 105-B01:1994 Tests for color fastness, Color fastness to light: Dayligt. Public of ISO szabványnak - megállapított színtartóságot jelölő számot. A színezés tartóssága annál jobb, tehát annál kevésbé fakul, minél magasabb számot kapott az 1-től 10-ig terjedő szabvány skáláján.
A törökországi textilmanufaktúrákban az elkészült szőnyegeket alaposan, lehetőleg folyóvízben átmossák, majd kiterítik a napra, hogy a fény hatására megkapja végleges színét. Gyönyörű látvány, amikor egy réten több száz, vagy néha több ezer négyzetmétert beborító tarka, mintás szőnyeg ragyog a napfényben. Ha ilyet látunk, szánjunk rá időt és sétáljunk végig ezen a textilvirágos mezőn, a szőnyegek szerelmesei nem fogják megbánni.
Sárga 
A zsálya (Salvia officinalis) a timsóval pácolt gyapjút sárgára, a krómmal pácoltat világosbarnára, a vasszulfáttal pácoltat pedig zöldesszürkére színezi. Színtartósága 5-6.
1./ 500 g szárított zsályát (Salvia officinalis), 1 kg száraz vöröshagymahéjat (Allium cepa) és  500 g szárított hárslevelet (Tilia europaea) 3 napig hideg vízben áztatunk. Ha az így nyert lében a timsóval pácolt gyapjút egy órán át főzzük, fényes citromsárga színt nyerünk. A krómmal pácolt gyapjú ugyanebben a lében vörösréz színt kap. Az egyébként gyenge színtartóságú hagymahéj ezzel a módszerrel kevésbé fakul.
2./ 500 g szárított zsályalevelet (Salvia officinalis) egy hétig vízben áztatunk. A timsóval pácolt gyapjút, ha a főzés előtt még 500 g szárított kamillavirágot (Anthemis nobilis) adunk a zsályából készített léhez és benne egy órát főzzük a gyapjút, aranysárgára színezi. Színtartósága 7-8.
3./ A vasgáliccal pácolt gyapjút az egy hétig vízben áztatott zsálya (Salvia officinalis) búzaszalmával és hagymahéjjal egy órán keresztül együtt főzve, majd egy éjszakán át ugyanabban az edényben,  a színezőfürdőben hagyva, zöldbe játszó sárgára színezi. Színtartósága 6.
4./ A sáfrányos szeklice, más néven pórsáfrány (Carthamus tinctorius), a timsóval pácolt gyapjút mélysárgára, a krómmal pácoltat mustár színűre, a rézgáliccal pácoltat világos kekiszínre, a vasgáliccal pácoltat olívzöldre színezi. Ha a pácolásnál a vasszulfát mennyiségét növeljük, a szín sötétebb lesz. A sáfrányos szeklice a pácolatlan gyapjút meleg sárgára színezi. Színtartósága magas.
Színezésnél 1 kg gyapjúra 1 kg sáfrányszirom kell. A szárított szirmokat tüllzacskóba tesszük, hogy később a gyapjúszálakkal ne keveredjenek össze és előtte való éjszaka vízbe áztatjuk. Másnap – a pácolt és vízzel jól átitatott – gyapjúval együtt gyenge tűzön egy órán át főzzük. 
5./ A mandulafalevélből (Prunus amygdalus Stokes) készült színezőfürdő az előzőleg timsóval pácolt gyapjúnak, vagy ha a színezéssel együtt pácolunk, citromsárga színt ad. Színtartósága alacsony 3-4. A krómmal pácolt gyapjút zöldbe játszó sötét sárgára színezi, melynek színtartósága 5-6.
6./ 1 kg gyapjúra számítva 500 g bengemag a timsóval pácolt gyapjút citromsárgára, a krómmal pácoltat mustárra színezi. A benge (Rhamnus tinctoria) felhasznált mennyisége hat a színre.
7./ A vasgáliccal pácolt 1 kg gyapjút 1,5 kg szárított  kutyatejjel (Euphorbia Cyparissius) egy óra hosszat forralva piszkossárga pasztell színt kapunk.
8./ A timsóval pácolt 1 kg gyapjú 1 kg szárított olajfalevéllel (Olea europaea) egy óra hosszat főzve citromsárga színt kap. 
Ha a fenti, első művelet után ugyanabban az edényben hagyjuk a színezőfürdőt, és hozzáadunk még egy kevés timsót, akkor még 1 kg gyapjút meg lehet vele színezni, de az így kapott sárga szín az előbbinél halványabb. Színtartósága 4-5.
9./ Timsóval pácolt 1 kg gyapjút egy éjszakára vízbe áztatott kb. 100 g porrátört kurkumával (Curcuma longa) együtt 1 óráig főzzük. Melegsárga színt nyerünk. A vasgáliccal pácolt gyapjú ugyanezzel a módszerrel pasztellsárga lesz. Ez a szín jellemzi Çanakkale „turnali” szőnyegeit. Annak ellenére, hogy a kurkuma fakul, a későbbiek során is kellemes marad a színe.
10./ A timsóval pácolt 1 kg gyapjú 500 g friss zöld csalánlevéllel (Urtica urens) együtt főzve és egy éjszakára a színezőfürdőben hagyva pasztellsárgára színeződik. A Milas szőnyegeken gyakori. Színtartósága közepes. 
11./ 600 g száraz mogyorólevelet (Corilus avellana) 3 napig vízbe áztatunk. Az így nyert színezőfürdőben 1-2 óráig főzött timsóval pácolt 1 kg gyapjú pasztellsárga színt kap.
12./ A meggyfalevél (Prunus cerasus) a pácolatlan gyapjút 1 óra főzés után világos kanárisárgára színezi. Alig fakul.
13./ 1 kg szárított gránátalmafa virág (Punica granatum) a timsóval pácolt gyapjút egy óra főzés után sárgásbézsre színezi. Közepesen színtartó.
14./ A timsóval pácolt 1 kg gyapjút a színezőfürdőhöz adott 1 kg szárított rezedavirág (Reseda odorata) 1 óra főzés után mély aranysárgára színezi. Alig fakul.
Ez a színezőfürdő, ha az első főzés után a gyapjút kiszedjük, másodszor is felhasználható, ha a lét kihűlt színezőoldathoz hozzáadunk még 200 g timsót, majd újra felfőzzük. A gyapjút így világos citromsárgára színezi. Színtartósága magas, 7-8.
15./ A timsóval pácolt 1 kg gyapjút az előzőleg alaposan beáztatott 2 kg szárított kamillavirág (Anthemis nobilis) 1-2 óra főzés után  - a gyapjút azonnal kivéve - világossárgára színezi. Színtartósága 4-5.
16./ 1 kg  festéktölgy (Quercus lusitanica) makkot porrá törve bő vízben egy héten keresztül áztatunk. A 25-35 l színezőfürdőben egy óráig főzve, a  krómmal pácolt gyapjú sötétsárga színt kap. Színtartósága 6-7.
Mindenféle tölgy őrleményét, így a (Quercus macrolepisét is), a felhasználása előtt egy nappal, vízbe áztatjuk, aminek következtében az oldat majdnem fekete színűvé válik. A pácolatlan, vagy timsóval, vagy krómmal, vagy rézgáliccal, vagy vasgáliccal pácolt gyapjút 1 kg tölgy őrleménnyel együtt  egy órán át főzik a színezőfürdőben, majd a gyapjúval együtt hagyják a lét kihűlni. Kekizöld, vagy mustárszínt kapnak. A pácolatlan gyapjú színtartósága 3-4, a krómmal pácolté 7-8.
Mint minden más tannint tartalmazó színezőanyag esetében, a tölgynél is a szín sötétedésével kell számolni, mely a napfény hatására felgyorsul. Az ily módon színezett fonálból szőtt, csomózott szőnyeg színei évek múltán sem fakulnak ki.
17/ A sóskaborbolya (Berberis vulgaris) a pácolatlan, vagy timsóval pácolt gyapjút fényessárgára színezi, színtartósága 4.
18./ A boroszlánfélék - melyek a Földközi-tenger mellett élő fűfélék – a timsóval pácolt gyapjút sárgára színezik. Színtartósága 5-6. 
19./ A gyöngyvirág (Convallaria Majalis L.) leveleit használják színezésre. A timsóval pácolt gyapjút sárgára a krómmal pácoltat mélysárgára színezi. A főzési időt hosszabbítva a színek sötétednek.
20./ Az aggófű (Senecio vulgaris L.) sárga virágaival a timsóval pácolt gyapjút sárgára színezhetjük.
21./ A festőrekettye (Genista tinctoria) sárga virága, ha csak a virágzó ág csúcsát használjuk, a timsóval pácolt gyapjút zöldessárgára, a krómmal pácoltat az előbbi sötétebb árnyalatára színezi.
22./ A gyöngyvessző (Spirea ulmaria) gyökere majdnem feketére, a törzse és levele, ha előtte timsós páccal éltünk, a gyapjút zöldessárgára színezi.
23./ A kakukkfű (Thymus sp.) a timsóval pácolt gyapjút sárgára színezi. Színtartósága 3.
Fethiye környékén a pácolással együtt végzik el a színezést. A gyapjút együtt főzik kakukkfűvel, a kutyatej virágos részeivel, négy részre osztott naranccsal, majd hozzáadják a timsót és így nyernek sárga színt.
24./ A szelídgesztenye (Castanea sativa) levele és kérge a timsóval pácolt gyapjút sárgára, a krómmal pácoltat mustárszínűre színezi.
25./ Az enyves éger (Alnus glutinosa) kérge és vékonyabb ágai a pácolatlan gyapjút sárgára színezi.
26./ A párlófű, más néven apróbojtorján (Agrimonia eupatoria) leveleit és hajtásait vízben egy-másfél óráig főzés után, hagyjuk a lét kihűlni. Kiszűrve belőle a növénymaradványokat, a gyapjút beletéve egy óráig főzzük. A timsóval pácolt gyapjút sárgára, a krómmal pácoltat pedig mustárszínűre színezi.
27./ A zelnicemeggy (Prunus padus) leveléből 1 kg a timsóval pácolt 1 kg gyapjút egy óra főzés után sárgára, a krómmal pácoltat mustárszínűre színezi. Színtartóságuk 3.
28./ A zelnicemeggy (Prunus padus) 1,5-2 kg kérge a timsóval pácolt 1 kg gyapjút egy óra főzés után sárgadinnye színűre színezi, melynek színtartósága 6-7. A magas színtartósága miatt a zelnicemeggy kéreg a legalkalmasabb sárgára színezésre.
29./ A szuharféléknek (Cistaceae) késő őszig a növényen maradó magtokjaiból készített színezőfürdő a timsóval pácolt gyapjút sárgára, a krómmal pácoltat sötét sárgára  színezi.
30./ A vadrezeda (Reseda luteola), 1 kg gyapjúra 1 kg, vagy még többet számítva, tüllzacskóba téve a színezőfürdőbe, hogy a szálakat össze ne kuszálja, a timsóval pácolt gyapjút citromhéj,  a krómmal pácoltat  sötét aranysárgára színezi. Színtartósága igen jó.
31./ A zanót (Cytisus laurifolius) a timsóval pácolt gyapjút sötét sárgára,  a krómmal pácoltat fahéjszínűre színezi.
32./ A színezendő gyapjúnak másfélszeres súlyát kitevő feketebodza (Sambucus nigra) levél az egy órán át vele együtt főzött, timsóval pácolt gyapjút piszkossárgára,  a krómmal pácoltat mustársárgára színezi.
33./ A gránátalmafa (Punica granatum) héja a timsóval és a krómmal pácolt gyapjút egyaránt sárgára színezi.
34./ A festőpipitér (Anthemis tinctoria), vagy fehérpipitér (Anthemis chia) 1 kg virágából készített színezőfürdő a timsóval pácolt gyapjút sárgára, a krómmal pácoltat fahéjszínűre színezi. Színtartóságuk 3-4, illetve 5.
35./ Az erika családba tartozó növények, így a csarab (Calluna vulgaris) is, a timsóval pácolt gyapjút, vagy vele együttpácolva sárgára, az előtte krómmal pácoltat sötét sárgára (okker) színezi.
36./ A tiszafa (Taxus baccata) 1 kg leveles ága, a timsóval pácolt gyapjút sárgára színezi.
37./ A sáfrány (Crocus sativus) 200-300 g szárított virágszirma 1 kg timsóval pácolt gyapjút melegsárgára színezi.
38./ A pisztáciafa, masztixfa (Pistacia lentiscus) 1-1,5 kg levele a timsóval pácolt 1 kg gyapjút piszkossárgára  színezi, melynek színtartósága 5-6.
39./ A görög szamócafa (Arbutus andrachne) levelei és vékony ágai a timsóval pácolt gyapjút sárgára színezi. Először sötétedik, később fakul. Színtartósága 4-5. A krómmal pácolt gyapjúnak mustárszínt ad, amelynek színtartósága 6-7.
40./ A gilisztaűző varádics (Tanacetum vilgare) virágaiból és leveleiből készített színezőfürdő a timsóval pácolt gyapjút sárgára  színezi.
41./ A szömörcefélék 2 kg-nyi egy éjszakára vízben áztatott porrátört terméséből (Rhus sp. Rhus cotinus, Rhus coriaria) és leveleiből készített 35 liternyi színezőfürdőben egy órán át főzve, a timsóval pácolt gyapjút sárgára  színezi. Színtartósága 6.
42./ A kutyatejnek (Euphorbia sp.), bár az egész növény tartalmaz színezőanyagot, Anatóliában csak a virágát használják leginkább színezésre. 1 kg gyapjúra 1-2 kg szükséges. A timsóval pácolt gyapjút világos, fényessárgára, a krómmal pácoltat mélysárgára színezi. A pácolatlan gyapjút nem színezi, csak pácolja.
43./ Az alkörmös (Phytolacca decandra) 6 kg teljesen érett, friss gyümölcseivel egy óráig főzött 1 kg timsóval pácolt gyapjú, ha a főzés végén egy kis ételecetet adunk hozzá és egy éjszaka a lében hagyjuk, melegsárga, a krómmal pácoltnak pedig mustárszínt ad. Színtartósága alacsony, 3-4.
44./ A vadsóska (Rumex obtusifolius) a timsóval pácolt gyapjút zöldessárgára színezi.
45./ 1-2 kg csombor (Mentha pulegium L.) színező leve a timsóval pácolt gyapjút piszkossárgára színezi. Színtartósága 5.
46./ A dália (Dahlia sp.) virágszirmaiból a virág színével összefüggő árnyalatokban színezhető a gyapjú. A timsóval pácoltat sárgára, a krómmal pácoltat sötét, zöldessárgára színezi,  de mindkettő színtartósága igen alacsony. 
Bézs szín
1./ A vasgáliccal pácolt gyapjút az egy hétig vízben áztatott 5-600 g szárított áfonyabogyó (Vaccinium myrtillus) és hársvirág (Tilia sp.) színező levében egy órán át főzve, de legfeljebb 3 óráig a lében hagyva, a gyapjúnak kedves világos bézsszínt ad. Színtartósága jó.
2./ 4-5 kg vörösfenyő (Larix decidua)  tobozt jól összezúzva 10 napig vízben áztatunk. A timsóval pácolt gyapjút a leszűrt lébe téve, először igen lassan, kb. 1 óra alatt melegítjük fel a forráspontig, majd erős tűzön tovább forraljuk egy órán keresztül. Egy éjszakára a lében állni hagyjuk, másnapra a gyapjú sötétbézsszínt kap. Színtartósága 5.
A vörösfenyő színező leve másodszor is felhasználható, de akkor már világosabb bézsre színez. Ha mogyoróhéj színt akarunk nyerni, a gyapjút timsó helyett krómmal kell pácolni.
3./ A judásfa (Cercis siliquastrum) magjából 400-500 g-ot és 400-500 g homoki báránypirosító (Alcanna tinctoria Tausch.) gyökeret alaposan összezúzva színező levet készítünk. A lébe helyezett timsóval pácolt gyapjút 2-3 óra főzés után azonnal kiszedjük. A gyapjút világos bézsre színezi. Színtartósága 5. 
4./ Száraz dióhéjból (Juglans regia) 1 kg-ot és vöröshagyma száraz héjából 100-200 g-ot 3-4 napig vízben áztatunk. Az így nyert színezőfürdőben  a timsóval pácolt gyapjút egy órát főzve, azt sárgába játszó bézsre színezi, melynek a Színtartósága jó.
5./ Ha 1 kg összezúzott vadsóskamagot (Rumex obtusifolius) 300 g festőbuzérporral (Rubia tinctorum) összekeverünk, és egy hétig vízben áztatjuk, a lében 3 órán át főzött, timsóval pácolt gyapjú világos-, tejeskakaó, bézsszínt nyer, melynek a Színtartósága jó. 
Ha az előbbi színező levet még egyszer fel akarjuk használni, a lét nem kell felforralni, csak 70 0C-ra kell melegíteni. A gyapjú krém színt nyer benne.
6./ Éretlen szeder (Rubus fruticosus) gyümölcséből 1 kg-ot három napig vízbe áztatunk. A festőbuzérral történt első színezés után a fennmaradó levét a szedres léhez öntjük. A színező edényben lassan melegítve, 2-3 óra főzés után a pácolt, vagy pácolatlan gyapjút hússzínű bézsárnyalatúra színezi.

Sárgásbarna 
1./ A kökénycserje (Prunus spinosa) kérge cser- és színezőanyagot tartalmaz. 1 kg gyapjúhoz legkevesebb 2 kg kéreg szükséges. A kérget egy nappal a színezés előtt vízbe kell áztatni. A pácolt gyapjú a főzés első szakaszában zöldhöz közeli színt mutat, de a timsóval pácoltat egy órai főzés után teveszőrszínűre, a krómmal pácoltat pedig fahéjbarnásra színezi. Színtartósága 5-6.
2./ A hatvanféle euforbia fajnak (Euphorbiaceae), melyek közül többnek a teje mérgező, Anatóliában két faja gyakori. A pácolásra és színezésre, de adalékként is leginkább használt az Euphorbia Cyparissius. 1 kg nyers, vagy 250 g szárított kutyatej az előzetesen rézgáliccal pácolt gyapjút 1-2 órán keresztül főzve, a lé kihűléséig benne hagyott gyapjút annak kiszáradása után teveszőrszínűre, világos-, tejeskávébarnára színezi. Színtartósága jó.
3./ 1 kg nyers, vagy 250 g szárított rekettye, festőrekettye (Genista tinctoria spartium) színező leve a timsóval pácolt gyapjúnak 1-2 óra főzés után, a kihűlésig a lében hagyva, kellemes teveszőrszínt ad.
4./ 200 g hennaport (Lawsonia inermis) alaposan beáztatunk, hozzáadunk 500 g porrátört festőbuzér (Rubia tinctorum) gyökeret és felforraljuk. Ha a lé kihűlt 1 kg gyapjút teszünk hozzá. Egy óráig főzve mustárszínt kap. Ha a színezőoldatot 2 órán keresztül csak 70-80 0C hőfokon tartjuk halványmustárra színez. Színtartósága 4-5.
5./ A boroszlánfélék - melyek a Földközi-tenger mellett élő fűfélék – a krómmal pácolt gyapjút mustárszínűre színezik. Színtartósága 5-6. 
6./ Az orbáncfűvek két fajtájának (Hypericum calycinum és Hypericum perforatum) leveleit használják színezésre. A timsóval pácolt gyapjút mustársárgára, a krómmal pácoltat vörösbarnára színezi. Színtartóságuk 4-5.
Orbáncfűvel, timsós együttpácolással sárgára lehet színezni, így használják Milas környékén. Ha az ilyen, már sárgára színezett gyapjút másodszor is orbáncfűvel, tölgy vagy pisztáciafa levelet adva hozzá, másodszor felfőzik, akkor zöld színt kapnak, amely a környék szőnyegeit jellemzi. Színtartósága közepes.
7./ A tölgygubacsot (Gallae quercinae) mozsárban megtörjük és vízbe áztatjuk. 1 kg gyapjúra 750-1000 g gubacs kell. A pácolt, vagy pácolatlan gyapjút is egy nappal a színezés megkezdése előtt vízbe áztatjuk. Másnap a nedves gyapjút a gubacs színezőfürdőbe tesszük és gyenge tűzön egy óráig melegítve, főzzük. Saját levében hagyjuk kihűlni, csak a következő napon szedjük ki és szárítjuk.
A pácolatlan gyapjú teveszőrszínt, a timsóval pácolt zöldbejátszó teveszőrszínt kap. Ha nem éri napfény, akkor lassan, a napfényben viszont rövid időn belül sötétedik. Az előbbi  színtartósága 7, az utóbbié 3-4.
A krómmal pácolt gyapjú – a gubacs fajtája szerint – kevésbé sötétedő barna, vagy zöldesbarna színt kap. Színtartósága 7.
8./ A naspolya (Mespilus germanica) 1 kg zöld levele 1 kg timsóval pácolt gyapjút világosfahéj, a krómmal pácoltat sötétfahéjszínűre színezi. Színtartósága 3.
9./ A tiszafa (Taxus baccata) 1 kg leveles ága, a krómmal pácolt gyapjút mustárszínűre színezi. Színtartósága 5.
10./ A hagyma (Allium cepa) száraz, külső, könnyen lefoszló héja alkalmas színezésre. 1 kg gyapjúra 1 kg száraz hagymahéjat számítva, a timsóval pácolt gyapjúval fél órán keresztül együtt főzzük, majd kihűlni hagyjuk és csak ezután szedjük ki a gyapjút, az mustárszínt kap.
Egy másik módszer, hogy előbb a hagymahéjat fél óráig főzzük, majd a léből kiszedjük, a levet kihűlni hagyjuk. Az előzőleg átnedvesített gyapjút ebbe a lébe helyezve, felmelegítjük, fél óráig főzzük és így is mustárszínt kapunk. Ha ebben a már egyszer felhasznált lébe timsóval pácolt gyapjút teszünk, felmelegítjük és főzzük, azt még szép halvány szalmasárgára színezi. 

Teveszőrszín
1./ A krómmal pácolt gyapjút a festőbuzér (Rubia tinctorum) egyszer már használt színező levében 70-80 0C-ra melegítjük, abban 1-2 órát állni hagyjuk, majd kiszedjük. Egy másik, vöröshagymahéjból (Allium cepa) készített színezőfürdőbe áttesszük, abban egy éjszakán át benne hagyjuk, másnapra a gyapjú világosteveszőr-, vagy világos mustárszínt kap.
2./ A timsóval pácolt gyapjút a kutyatej (Euphorbiaceae sp. Euphorbia bigladulosa) és 200 g porrátört festőbuzér keverékéből álló színezőfürdő egy óráig együtt 70-80 0C hőmérsékleten főzve, majd a gyapjút egy éjszakára a lében hagyva, azt sötét teveszőrszínre színezi.
3./ 1 kg rezedavirágot (Reseda luteola, vadrezeda, festőrezeda) három napig vízben áztatunk. Az így nyert színezőfürdő, ha a krómmal pácolt gyapjút benne egy órán át főzzük, annak aranysárgás-, világos teveszőrszínt ad.

Narancsszín
1./ Szárított birslevelet (Cydonia vulgaris) és mentát (Borsosmenta, Mentha piperita) két napig vízben áztatatjuk. Ez után egy kis festőbuzérport (Rubia tinctorum) adunk még az oldathoz és így hagyjuk állni egy hétig. A növényi részeket kiszűrve ez a színezőfürdő a timsóval pácolt gyapjúval 1 óráig főzve azt narancssárgára színezi. Színtartósága 5. Ha az előző recept szerint jártunk el, és az egyszer már használt színezőfürdőbe vasgáliccal pácolt gyapjút főzünk, sötét narancssárga színt nyerünk. Színtartósága 4-5.
2./ Lilahagyma (Allium cepa) száraz héját (350 g) és szárított (350 g) birslevelet (Cydonia vulgaris) egy hétig vízben áztatunk. A timsóval pácolt gyapjút egy óra főzés után őszibarack pirosra színezi.
3./ 500 g szárított mandulafalevelet (Prunus amygdalus) és bármilyen, ugyancsak szárított 500 g vadmentát (Mentha piperita, Mentha viridis etc.), egy kevés festőbuzérport (Rubia tinctorum) is hozzáadva, 5-6 napig vízben áztatjuk. Az így készült lében a timsóval pácolt gyapjú egy óra főzés után, majd egy éjszakára a lében hagyva, a Milas szőnyegein gyakran látható, tetszetős sárgabarack színt kap. Színtartósága 6-7.
4./ Ha a pácolatlan gyapjút festőbuzér (Rubia tinctorum) színezőoldatában főztük, az első, vörösre színezés után, az oldathoz más színezékeket is hozzáadva, még további színezésre használhatjuk. A kicsorgatott gyapjút beletesszük az egyszer már használt színezőoldatba és továbbbi egy órán át főzzük, majd kivesszük és még melegen, forró fahamuba forgatva, a gyapjú világos birsszínt kap. Színtartósága 3.
5./ A porrátört festőbuzérhoz (Rubia tinctorum), amit egy héten keresztül vízbe áztattunk, még vöröshagymahéjat is adunk, 2-3 óra főzés után sötét narancsvörösre színez. Színtartósága 4.
6./ 700 g finoman porrátört szömörcét (Rhus sp. Rhus cotinus, Rhus coriaria) három napig vízben áztatunk, majd összekeverjük feketeeperfa (Morus nigra) 1 kg gyümölcsének a levével. Az így nyert színezőfürdőben a timsóval pácolt gyapjút, egy óráig forrásponton tartva, főzzük. A gyapjút világosnarancssárgára színezi. Ha a lét másodszor is felhasználjuk, még egy kis timsót adva hozzá világosrózsaszínre színez.
7./ Ha a pácolatlan, előzőleg  sáfrányos szeklicével  (Carthamus tinctorius) sárgásra színezett gyapjút, a festőbuzér (Rubia tinctorum) előzőleg kifőzött levében egy éjszakán át állni hagyjuk, a  gyapjú  fényes narancssárga színt kap.
8./ A festőpipitér (Anthemis tinctoria), vagy fehérpipitér (Anthemis chia) 1 kg virágából készített színezőfürdő az ónkloriddal pácolt gyapjút fényes narancssárgára színezi. Színtartósága 4.

Vörös / piros  
Színezés festőbuzérral (Rubia tinctorum)
A legszebb piros, vörös, bíborszíneket és az előbbiek számtalan árnyalatát adó festőbuzérral kissé részletesebben kell foglalkozni. A növény földalatti része, a gyökerei, annak is a 3-4 éves részei tartalmaznak színezőanyagokat. A színezőanyagai glikozid származékok, alizarin (C14H8O4), rubierythrinsav (C26H28O14), rubiadin-glikozid (C21H20O9), rubiadin (C15H10O4), purpurin (C14H8O5), xanthopurpurin (C14H8O4), pseudopurpurin (C15H8O7) és (C15H8O6).
A festőbuzérral a török kutatók a gyapjúszínező asszonyok eljárásait vizsgálva az alábbi színeket és színárnyalatokat érték el: vörös, sötét barack piros, tejeskávé, fahéj vörös, sötét és világos téglapiros, fényesvörös, narancs, sötét narancs, halvány rózsa, lilás barnásvörös, rozsdavörös, barna, szürkésbarna, világos paprikapiros, sárgarépa (carotta) vörös, feketekávé, padlizsán. Szinte szavakkal nem is lehet visszaadni a festőbuzérral elérhető színárnyalatokat, erre mondhatjuk, hogy ki kell próbálni és látni kell.
Festőbuzérral pácolatlan és pácolt gyapjút egyaránt lehet színezni, illetve, a színezéssel egyidejűleg is lehet pácolni. Az előzetesen pácolt gyapjú sötétebb pirosra, az együttpácoltat rózsaszínűre lehet színezni. A kapott élénk színek pasztellárnyalatúvá alakíthatók, ha a színezőfürdőbe citromsavat teszünk. A buzér színező leve második, sőt harmadik használata is barackszínt ad.
Az alábbi eljárások 1 kg gyapjúra vonatkoznak és szárított, porrátört festőbuzér használatával.

I./ Színezés pácolás és forralás nélkül
Egy éjszakára 300 g festőbuzért vízben áztatunk. Másnap az előzőleg tiszta vízzel jól átitatott gyapjút 40 l festőbuzéros lébe helyezzük és lassú tűzön melegítjük. Amikor a lé eléri a 70 0C-ot – melyet hőmérővel gondosan kell ellenőrizni – a hőmérsékletét másfél óráig ezen a fokon tartjuk. A lének egy pillanatra sem szabad buzogva forrni! A gyapjút a színezőfürdőben hagyjuk és csak a következő nap szedjük ki. Felakasztva szárítjuk. A festőbuzér legcsillogóbb vörös színe ezzel a módszerrel nyerhető, Színtartósága 4.

II./ Színezés forralással 
A színezőfürdőt ugyanúgy készítjük elő, mint a forralás nélküli módszer esetében, de a lét forráspontig melegítjük. Egy óra főzés után kihűlni hagyjuk. Sötétvörösre színez, Színtartósága 5.

III./ Színezés pácolással együtt
A színezőfürdőt az előzőekkel azonos módon készítjük el. A színezés megkezdése előtt a 40 l-es színező edénybe 200 g vízben előzőleg feloldott timsót teszünk és a megnedvesített, tiszta vízzel előzőleg jól átitatott gyapjút is a lébe tesszük. Ezután kezdjük a lét lassan melegíteni és egy órán át forraljuk. A gyapjút a lével együtt hagyjuk kihűlni. Az előzőleg pácolt gyapjúhoz képest inkább narancsvörös színt ad, melynek Színtartósága 4.
A festőbuzért előző este kell vízben áztatni. A következő napon a léhez adunk 45 g előzőleg vízben feloldott vasgálicot és a gyapjút. Lassú tűzön egy órát főzzük, majd kihűlni hagyjuk. Sötétbarna színt nyerünk. Mivel más színezőnövényekkel is lehet barnára színezni, a festőbuzérral drága és haszontalan. 
Ha a gyapjút a festőbuzérral előbb főzzük és csak később adjuk hozzá a feloldott vasgálicot, majd újra felfőzzük, a fentinél még sötétebb barna színt kapunk.

IV./ Citromsavas színezés
A fenti eljárás szerint készül de a színezőfürdőbe 250 g citromsavat, vízben feloldva kell tenni. A citromsav a pirosat rózsaszínűre  változtatja.

V. Pácolt gyapjú színezése
A./ Főzés nélkül
A vasgáliccal pácolt gyapjú számára a festőbuzér előző nap elkészített színező levét másnap 70-80 0C-ra hevítjük, majd kihűlni hagyjuk. Állott vízben mosott gyapjút ezután süllyesztjük a lébe, melyben többször átgyúrjuk. Egy óra múlva a már sötétbordó gyapjút kiszedjük, megszárítjuk. Színtartósága 6. 

B./ Főzéssel
A krómmal pácolt gyapjú a festőbuzér színező levében egy óra főzés után, benne kihűlve a bordóhoz közeli sötétvörös színt kap, melynek Színtartósága 6.
Az 1 kg-ra gyapjúra számítva 45 g vasgáliccal  pácolt gyapjút az egy éjszakáig vízben áztatott 1 kg összetört festőbuzér levébe másnap kell kimosva és tiszta vízzel jól átitatottan a lébe helyezni. Egy órai főzés után, a gyapjút a lében hagyva, hagyjuk kihűlni. Ezzel az eljárással feketésbordó színt lehet nyerni. Színtartósága magas, 7-8.

V./ Második pác használata
A timsós páccal történt színezés végén a léhez még egy másik pácot adva, a szín sötétedik.
A timsóval pácolt gyapjút a festőbuzérgyökérrel együtt egy órahosszat főzzük, majd ezután az edényt a tűzről levesszük. Egy kis vízben előzőleg feloldott 20 g káliumdikromátot adunk a léhez és nagyon lassan melegítjük. 5-10 perc múlva a szín láthatóan sötétedni kezd. Hogy a gyapjú ne legyen csíkos, gyakran és óvatosan kell kevergetni, forgatni. Ha nagyon gyorsan kezdene sötétedni, azonnal ki kell venni, vagy a tűzről levéve a lével együtt kihűlni hagyni. Az így nyert szín bíborhoz közeli sötétvörös. A káliumdikromát helyett ugyanennyi (20 g) vasgálicot is lehet használni. Milas környékén a főzés végén a színezőfürdőbe vastartalmú sarat tesznek vasgálic helyett.

VI./ Egyéb eljárások
A./ A pácolatlan gyapjút festőbuzérral főzve, sötétrózsaszínt nyerhetünk.
B./ A pácolatlan gyapjút festőbuzérral együtt egy órahosszat főzzük, ezután 200 g oldott timsót adunk a léhez és még egy órát főzzük. Sötétrózsaszínre színez. Színtartósága 3.
C./ A gyapjút timsóval pácoljuk, de a főzés végén a forró gyapjút kiszedve, nedvesen egy tálba tesszük. A tetejére festőbuzérport szórunk és alaposan átgyúrjuk. A kezünket, ez esetben, a hőtől és a színezéktől kesztyűvel ajánlatos megvédeni. Ezzel az eljárással sötétrózsaszínt nyerünk, melynek a Színtartósága 3.
D./ A színezendő 1 kg gyapjút az előző este már jól beáztatott festőbuzérral együtt fél óráig főzzük. A gyapjút kiszedjük, 200 g timsót, 100 g citromsavat, 100 g asztali sót külön-külön előtte vízben feloldunk és hozzáadjuk a színezőfürdőhöz. A gyapjút visszahelyezzük és egy órán át ebben a lében főzzük. Sápadt rózsaszínre színez.

EGYÉB, VEGYES ELJÁRÁSOK

1. / Lilahagyma (Allium cepa) száraz héját (350 g) és szárított (350 g) birslevelet (Cydonia vulgaris) egy hétig vízben áztatunk. A timsóval pácolt gyapjút egy óra főzés után őszibarack pirosra színezi.
2./ 1 kg gyapjúra 80 g timsót 50 g borkősavat, előzőleg külön jól feloldjuk, majd hozzá adjuk a pácléhez, melyben másfél-két óráig együtt főzzük a gyapjúval.
A kívánt vörös szín elnyeréséhez a színezőfürdőt úgy kell elkészíteni, hogy mennél sötétebb, mélyebb vörösre akarunk színezni, annál több festőbuzér (Rubia tinctorum)  kell hozzá. A léhez egy kis oltott meszet is adhatunk, hogy fénylőbb színt kapjunk. A lében fél órát áztatjuk a már pácolt gyapjút, majd lassú tűzön egy óráig főzzük. Ha ekkor befejezzük a színezést, és a léből az anyagot kivesszük, úgynevezett Edirne-piros színt kapunk. Ha egy éjszakára a lében hagyjuk, másnap bő vízben kiöblítve, megszárítva fényesvörös színt nyerünk. A festőbuzér vörös színei tartósak. Színtartóságuk 6-7.
3./ A timsóval pácolt gyapjút porrátört festőbuzérgyökérrel (Rubia tinctorum) főzzük és egy kevés feloldott vasgálicot adunk a léhez, még sötétebb, rézvöröst nyerünk.
4./ A vasgáliccal pácolt gyapjú után a festőbuzér színezőfürdő négyszer is felhasználható, a lé 2-4. használata világosbézs és rózsaszínre színez.
5./ Ha az előzőleg timsóval pácolt 1 kg gyapjú színező levéhez 1 kg festőbuzért (Rubia tinctorum) adunk, az első színezés után megmaradó, kihűlt lébe egy kevés timsót teszünk és a gyapjút egy éjszakára ebben a lében áztatjuk, akkor az még világos rézvörösre színez.
6./ A timsóval pácolt gyapjút, ha festőbuzér (Rubia tinctorum) színezőfürdőben főzzük és a főzés során 200-300 g kurkumaport (Curcuma longa) adunk a léhez, az világos rézvörösre színez. Közepesen színtartó.
7./ A timsóval pácolt 1 kg gyapjút az egy hétig vízben áztatott porrátört festőbuzér (Rubia tinctorum) és 500 g kurkumaporból (Curcuma longa) álló színezőfürdőben 1-2 óráig főzve, egy éjszaka a lében hagyva fényes, világos narancsvörös színt kapunk. Színtartósága jó.
8./ Ha a timsóval pácolt gyapjút a festőbuzér színezőfürdőjében főzzük és hozzáadunk még kevés vasgálicot, a gyapjút sötétvörösre színezi. A levet még kétszer-háromszor felhasználhatjuk színezésre, a benne két-három órán át áztatott gyapjút még sötétrózsaszínre színezi. A lé harmadik felhasználás előtt adjunk hozzá még 100 g citromsavat és 200 g sót és hagyjuk állni egy éjszakára. A következő napon a gyapjút belehelyezve egy óráig forraljuk, majd a gyapjút kiszedve fahamut szórunk rá és megvárjuk míg megszikkad, utána alaposan kiöblítjük, így a gyapjú halványrózsaszínű lesz. 
9./ Összezúzott kb. 1 kg érett meggy (Prunus cerasus) és érett borbolya gyümölcsének (Berberis vulgaris) levéből színezőlevet készítünk. A timsóval pácolt gyapjúval együtt 60-70 0C hőmérsékleten egy óráig melegítve, majd egy éjszaka a lében hagyva, másnap szedjük ki a gyapjút. Festőbuzér (Rubia tinctorum) színezőfürdővel egy órát közepes hőfokon főzzük, majd kihűlni hagyjuk, egy éjszakára állni hagyjuk a lében, másnap újra felmelegítjük. Ezzel a módszerrel kapja a gyapjú a legszebb sötétvörös színt.
10./ A timsóval pácolt gyapjú festőbuzérból (Rubia tinctorum) készített színező levéhez még 200 g vasgálicot is adunk és egy órát főzzük. Ahhoz képest, hogy mennyire sötét színt kívánunk nyerni, hozzáadunk porrátört vörösfenyő tobozt (Larix decidua) és ismét felfőzzük. Barnásvörösre színez, Színtartósága 4-5. 
11./ A tiszafa (Taxus baccata) 2 kg kérge a timsóval pácolt gyapjút halványrózsaszínre,  a krómmal pácoltat sötétrózsaszínre színezi. Színtartósága 3-4. 
12./ A megbarnult, de még meg nem kinyílt 2-3 kg ciprustobozt (Cupressus sempervirens) színezés előtt egy éjszakára vízbe beáztatjuk. A timsóval pácolt, vagy a színezéssel együtt pácolva a gyapjúnak sápadt rózsaszínt ad, melynek Színtartósága 4.
13./ A csombor (Mentha pulegium L.), ha 1 kg gyapjúhoz 1-2 kg-ot számítunk, és egy óráig együtt főzzük a gyapjúval, majd a színezőfürdőhöz annyi vasgálicot adunk, hogy az megsötétedjen, mely kb. 45-60 g, a pácolatlan gyapjút szürkésrózsaszínre színezi. Ha a vasgálic mennyiségét 150 g-ra növeljük, sötétrózsaszínt nyerünk. Mindkét szín Színtartósága 6.

Színezés bíbortetűvel
 A középkorban a kermesz-féle pajzstetveket (Coccus illicis és Coccus vermilio) amelyek bizonyos mediterrán tölgyfajtákon (Quercus ilex, Quercus coccifera) éltek használtak föl a gyapjú és a selyem színezésére. A tetveket ecetgőzzel megölték, azok ennek hatására sötétvörös, borsónagyságú bogyókká váltak, ebben volt a színezőanyag, a kermeszsav.
Amerika felfedezése után Nyugat-Európában a kermesznél laposabb pajzstetű a (Dactylopius coccus cacti) vette át az előbbi szerepét. Franciaországban a híres Gobelin-család terjesztette el a vele való színezést.
Közép- és Kelet-Európa homokos területein a szikárka (Scleranthus perennis) gyökérzetén élő pajzstetű Lengyel- és Németországban, valamint Ukrajnában és Litvániában tenyészett.
Törökországban a Földközi-tenger mellékén élő egyik kaktuszfajtán élő kis bogár szárítmánya, melyet „kosenil”-nek, vagy paszta formájában „kermes macunu”-nak (ejtsd: kermesz madzsunu) hívnak, szolgál a gyapjú és pamut bíbor, bíborvörös színezésére. Használata drágasága és ritkasága miatt csökkent, de felújulóban van.

I./ Hozzávalók:
Timsóval pácolt gyapjú	1000 g
Kosenil	120 g
Víz	40 l
Egy éjszakával előbb a porrátört „kosenilt” vízbe teszik. A következő napon az előzőleg jól átnedvesített gyapjút hozzáteszik, az edényt lassú tűzön melegítik. Ha a víz forrásba jön, egy óráig főzik, majd kihűlni hagyják és csak ekkor szedik ki  a léből a gyapjút. Kiöblítik, megszárítják. Az így nyert szín bíborba hajló vörös. Ez különbözteti meg a festőbuzérral nyerhető színtől. Színtartósága 4.
II./ Ugyanez az eljárás, ha krómmal pácolt gyapjút színezünk, azonban így sötétvörös-bíborszínt nyerünk.
III./ Lilás bíborszínre színezi a gyapjút a kosenil, ha a főzés és a lé kihűlése után a gyapjút kiszedjük és egy marék vasszulfátot teszünk a lébe és visszatesszük bele a gyapjút. Kevergetés közben kell megfigyelni, hogy elérte-e a kívánt színárnyalatot. Ha igen, a gyapjút kiszedjük. Lehet a színezést és a vasszulfátos pácolást együtt is végezni, de akkor a színezés közben elért szín megállapítása nehezebb. Színtartóságuk 4.
IV./ Gránátalmaszín eléréséhez a kosenilt egy éjszakáig vízben áztatják, a következő napon a tűzre teszik melegedni és a kémiai anyagokat vízben feloldva, először 250 g oxálsavat, utána 250 g ónkloridot, végül 63 g borkősavat öntik a színezőfürdőhöz. Az így készült lét 10 percig főzik, majd az edényt feltöltik, hogy a folyadék 40 l legyen. Az előzőleg beáztatott, jól átnedvesedett gyapjút belerakják és lassú tűzön egy óráig főzik. Kihűlés után a gyapjút kiszedik, felakasztva szárítják.
V./ Az előzőleg ónkloriddal és borkősavval pácolt gyapjút az egy éjszakán át vízben áztatott kosenil színező levébe helyezik és lassú tűzön felfőzik, amikor a lé forrásba jön oxálsavat adnak hozzá és még egy órát főzik. Az így nyert gránátalmaszín tartóssága magas, 7. A túl hosszú ideig tartó főzés színvesztést okozhat.
	
Lila 
1./ A káliumdikromáttal pácolt gyapjút 1 kg festőbuzért (Rubia tinctorum) adva hozzá egy hétig hidegen áztatjuk, majd egy óráig főzzük, bíborlila színt nyerünk. Színtartósága 6.
2./ A borbolyából (Berberis vulgaris) és szömörcéből (Rhus coriaria) készített színezőoldat a timsóval pácolt, a színezés előtt vízzel átitatott gyapjút benne főzve, majd utána 2-3 órahosszat bennehagyva, a gyapjút lilára színezi. A krómmal pácolt gyapjúnak sötétebb lila, a vasgáliccal pácoltnak padlizsánlila színt ad.
3./ A porrá zúzott borbolyamagokat (Berberis vulgaris) vízben egy hétig áztatjuk, majd az így kapott színezőfürdőbe helyezve a vasgáliccal pácolt gyapjút, felfőzzük és forráspontig hevítjük, majd állni hagyjuk, a gyapjút sötétlilára színezi.
4./ A timsóval pácolt gyapjú az érett, összezúzott 400-500 g kisajtolt szeder (Rubus fruticosus) levéből  készített színezőfürdőben, két-három óra főzés után lilásbarnás, bordó színt kap. 
5./ A feketeáfonya (Vaccinium myrtillus) a timsóval pácolt gyapjút a bíborhoz közeli lilásvörösre színezi.
6./ A timsóval pácolt gyapjú a szömörcefajták porrátört terméséből (Rhus sp. Rhus cotinus, Rhus coriaria) készített színezőfürdőben egy órán át főzve, majd egy éjszakáig a lében hagyva, szép, élénklilára színeződik. Színtartósága 6-7. 
A lé még egy második színezésre is felhasználható, ha egy kis festőbuzérport (Rubia tinctorum) adunk hozzá és 5-6 óráig állni hagyjuk, majd lassan, fél óra alatt forráspontig hevítjük. Így a gyapjút még világos vöröseslilára színezi. 

Barna 
1./ A benge (Rhamnus tinctoria) a  krómmal pácolt gyapjút barnára színezi. Fény hatására a sötétedés gyorsul. A szövők ezért inkább színsötétedéssel és nem pedig fakulással számolnak. Ugyanebben a lében másodszor színezve, vagy kevesebb benge használata esetén az előbb leírt sötétedéssel nem számolhatunk, sőt az így nyert szín rövid időn belül megfakul.
2./ 400-500 g érett szeder (Rubus fruticosus) gyümölcs kisajtolt levéből készített színezőfürdő a timsóval pácolt gyapjút 2-3 óra főzés után lilásbarnára színezi. A szederből nyert színek tartóssága alacsony.
3./ A henna (Lawsonia inermis) a timsóval pácolt gyapjút vörösbarnára színezi. Színtartósága alacsony, 3.
A krómmal pácolt gyapjút az előbbivel azonos, de sötétebb árnyalatúra színezi, melynek a színtartósága valamivel jobb, 4.
4./ Ha a timsós pácból kiszedett, még forró gyapjúra rögtön lisztfinomságúra őrölt festőbuzérport (Rubia tinctorum) szórunk és azt a gyapjúba jól beledörzsöljük fénytelen barnávörös színt kapunk. Színtartósága jó.
5./ Az éretlen, zöld, dióhéjat akkor kell gyűjteni, amikor fekete pöttyök jelennek meg a felületén. Vagy azonnal felhasználjuk, vagy fedett edényben vízbe kell tenni. A dió a gyapjú közvetlen színezőanyaga. 1 kg gyapjúra 1 kg zöld dióhéjat számítva, a dióhéjat néhány napig vízben áztatjuk. A pácolatlan gyapjúval együtt főzve sötétbarnára színez. Színtartósága közepes.
6./ A  júdásfa (Cercis siliuastrum) kérge -  kb. 600-700 g - 1 kg gyapjúra számítva – a timsóval pácolt gyapjút világosbarnára, a krómmal pácoltat sötétbarnára színezi. Színtartósága 5-6.
7./ A homoki báránypirosító (Alkanna tinctoria) a pácolatlan gyapjút barnáslilára színezi. 1 kg gyapjúhoz 500 g gyökér, 475 cm3 36%-os ecetsav (CH3 COOH) azaz 3%-os ételecet és 40 l víz szükséges. A gyökereket 12 órán át vízben áztatjuk, majd 2 óráig főzzük, kihűlni hagyjuk. Ecetsav hozzáadása után az előzőleg vízzel átitatott gyapjút ebben a lében egy órán át főzzük. A gyapjú barnáslila lesz. Színtartósága kiváló.
8./ A homoki báránypirosító (Alkanna tinctoria) gyökere a timsóval pácolt gyapjút vörösesbarnára színezi. 1 kg gyapjúra számítva 500 g báránypirosító gyökér szükséges. A gyökereket 10 l forró vízbe téve 12 órát állni hagyjuk. Az átnedvesített gyapjút hozzátéve gyenge tűzön egy órán át főzzük, majd hagyjuk kihűlni. Később a gyapjút kiszedjük, megszárítjuk. Színtartósága kiváló. 
9./ A ciprusfélék és különösen a japán (Kryptomeria japonica) de az európai ciprus (Cupressus sempervirens) leveles vékony ágait és a törzs kérgét használják színezésre. A timsóval pácolt gyapjút teveszőrszínűre, a krómmal pácoltat barnára, a vasgáliccal pácoltat pedig feketébe hajló sötétbarnára színezi.
10./ A kakukkfű (Thymus sp.) a krómmal pácolt gyapjút barnára színezi. Színtartósága 5.
11./ Az enyves éger (Alnus glutinosa) kérge és vékonyabb ágai a timsóval pácolt gyapjút barnára, a krómmal pácoltat vörösbarnára színezi.
12./ A kalábriai (Pinus brutia) és az aleppói fenyők (Pinus halepensis) kérge színez. A színezendő gyapjú súlyának a négy-ötszörösét kell használni. A kérget jól meg kell törni és a színezőfürdő készítése előtt egy nappal vízben kell kiáztatni. A pácolt gyapjút nedvesítés után ebbe a lébe helyezve, lassú tűzön egy órán át kell főzni.
A timsóval pácolt gyapjú barna, a krómmal pácolt mogyoróhéj  színt kap. Színtartóságuk 4 és 5. 
13./ Annyi zelnicemeggy (Prunus padus) gyümölcsöt rakunk a színező edényhez, hogy az edény egyharmadát kitöltse. Ha 40 l-es az edény, kb. 18-20 kg gyümölcs kell hozzá. Az előzőleg timsóval pácolt gyapjút, vízzel átitatva tesszük a lébe és lassan főzzük. Egy órai főzés után a gyapjút piszkosbarnára színezi. Színtartósága 3.
14./ A szuhar-féléknek (Cistaceae) késő őszig a növényen maradó magtokjaiból készített színezőfürdő a vasgáliccal pácolt gyapjút barnára  színezi. Ha 1 kg gyapjúhoz 50 g vasgálicot számítunk, akkor majdnem fekete színt kapunk.
15./ A zanót (Cytisus laurifolius) a vasgáliccal pácolt gyapjút a feketéhez közelítő sötétbarnára színezi.
16./ A feketebodza (Sambucus nigra) érett, sötétkék-fekete gyümölcseit – a színezendő gyapjú súlyának a kétszeresét - vízbe nyomkodjuk, egy éjszaka állni hagyjuk, hogy a színezék jól kioldódjon. A következő napon a pácolt gyapjúval együtt, lassú tűzön egy órán át főzzük. A timsóval pácolt gyapjút  barnás  és  bordó  közötti színárnyalatra, melynek Színtartósága 3-4; a krómmal pácoltat sötétbordóra színezi, melynek Színtartósága 5.
17./ Az előző nap vízben áztatott 500 g tölgyőrlemény (Quercus), ha másnap  a színezőfürdőhöz vasgálicot adunk, ez utóbbi mennyiségétől függően a gyapjút  kekiszínre, vagy sötétbarnára színezi. Színtartósága 6-7.
18./ A hagyma (Allium cepa) száraz, külső, könnyen lefoszló héja alkalmas színezésre. 1 kg gyapjúra 1 kg száraz hagymahéjat számítva a krómmal pácolt gyapjút bronz színűre, a rézgáliccal pácoltat vörösbarnára, a vasgáliccal pácoltat sötétbarnára az ónkloriddal pácoltat narancssárgára színezi. Sajnos a Színtartóságuk alacsony.
19./ A szömörcefajták 2 kg-nyi egy éjszakára vízben áztatott porrátört terméséből (Rhus sp. Rhus cotinus, Rhus coriaria) és leveleiből készített 35 liternyi színezőfürdőben másnap egy órán át főzzük a pácolatlan gyapjút. Eközben egy másik edényben 35-40 l vízben 15 g vasgálicot oldunk fel. Az első léből a gyapjút kivesszük, és a vasgálicos lébe téve 10 percig főzzük. Ha a szín nem elég sötét, óvatosan növelhetjük a vasgálic mennyiségét. A gyapjút ebben a lében hagyjuk kihűlni, kiszedve szárítjuk. Barnásszürke színt nyerünk, melynek színtartósága 5.
20./ A vadsóska (Rumex obtusifolius) a krómmal pácolt gyapjút vörösbarnára színezi.
21./ 1-2 kg csombor (Mentha pulegium L.) színező leve a krómmal pácolt gyapjút barnára színezi. Színtartósága 5.
22./ A krómmal pácolt 1 kg gyapjú 1 kg szárított olajfalevéllel (Olea europaea) egy óra hosszat főzve  barna színt kap, melynek Színtartósága 4.
23./ 5 kg fahamut, 3 kg tölgykupacs (Quercus aegilops) és vörösfenyő (Larix decidua)  tobozt és 1 kg pácolatlan gyapjút 20-25 l vízben nagyon lassan felmelegítünk forráspontig, majd a tűzről levesszük. A lét 5-6 óráig állni hagyjuk, a gyapjút kiszedjük, szárítjuk. A gyapjút a legszebb sötétbarnára színezi. Çanakkale tartomány Ayvacık mezővárosa és  Milas környékén ezzel a módszerrel színeznek barnára. 
24./ 1 kg száraz dióhéjból (Juglans regia) készített színezőfürdő, ha a színezéssel egyidőben vasgálicot adunk hozzá, a benne 2-3 óráig főzött 1 kg gyapjú dióhéjszínt kap, melynek színtartósága közepes.
25./ 1 kg gyapjút és 20 l vízhez 50-60 g vasgálicot adva egy órát főzzük. A tűzről levéve, egy hétig a gyapjút a lében állni hagyjuk. Egy hét múlva 1 kg szelídgesztenyelevelet (Castanea sativa) adunk a léhez és 2-3 órát főzzük. A gyapjú sötét moha-barna színt nyer, melynek Színtartósága közepes.
26./ Száraz diólevelet (Juglans regia) egy hétig vízben áztatunk. Az oldathoz 1 kg gyapjút és 100-150 g timsót adva, egy óráig főzzük. Ha a gyapjú még nem elég barna, egy kicsit tovább főzzük, míg megfelelő színű nem lesz. A színező levet többször is felhasználhatjuk, de minden további felhasználás alkalmával pótolni kell benne a timsót. Egyre világosabb barna színárnyalatokat ad.
27./ Természetes pácot és színezéket nyerünk, ha 2 kg narancshéjat 10 l vízben egy hétig áztatunk, hozzáteszünk 500 g festőbuzérport (Rubia tinctorium) és 1 kg gyapjúval együtt főzzük. A gyapjút melegbarnára színezi. A lé a többszöri, a második-harmadik felhasználás során egyre inkább világosabb színárnyalatokat ad.
28./ A judásfa (Cercis siliquastrum) magjából 1 kg, ha a krómmal pácolt gyapjúval 2-3 órát együtt főzzük, majd egy éjszakára a levében hagyjuk, a gyapjúnak sötétbarna színt ad. Színtartósága 6-7. A timsóval pácolt gyapjút csak 60-70 0C-ig szabad melegíteni és 6 óráig óvatosan ezen a hőfokon kell tartani. A gyapjút világosbarnára,  illetve sötét bézsrszínűre színezi. Színtartósága 5.
29./ A mozsárban összezúzott ciprusmagokat (Cupressus sempervirens, Európai ciprus) egy hétig vízben áztatjuk. Az oldatból készített színezőfürdőben 1-2 óráig főzött, előzőleg timsóval pácolt gyapjú világosbarnára  színezi, melynek színtartósága 4. A krómmal pácolt vörösesbarna színt kap, de színtartósága igen alacsony.
30./ 100-150 g kakukkfüvet (Thymus sp.) vízben áztatunk, kb. ugyanennyi pörkölt kávészemet adunk hozzá és vasgáliccal együtt 1-2 óráig főzzük a lében a gyapjút. Föld- illetve kekiszínt ad, melynek a színtartósága 4. 
A krómmal pácolt gyapjút barnára színezi, színtartósága 5.
31./ A vasgáliccal pácolt gyapjút az egy hétig vízben áztatott 5-600 g szárított áfonybogyó (Vaccinium myrtillus) és hársvirág (Tilia sp.) színező levében egy órán át főzve, de legfeljebb 3 óráig a lében hagyva, a gyapjúnak kedves világosbézs  színt ad. Színtartósága jó.
Szürke 
1./ A fagyalgyümölcsöket (Phillyrea media, olajfagyal) előbb egy éjszakán keresztül vízbe áztatjuk. Másnap egy órán át forraljuk, majd hozzáadjuk a timsóval pácolt gyapjút és együtt még egy órát főzzük. Az üstöt a tűzről levesszük, a gyapjút kivesszük belőle. A színezőfürdőhöz egy kevés vasgálicot adagolunk, mely ha már jól feloldódott, a gyapjút ismét a lébe mártjuk és kihűlésig óvatosan kavargatjuk. Zöldesszürke színt kapunk, melynek színtartósága 4.
2. / A szeder (Rubus fruticosus), ha a főzés végén a színezőfürdőből gyapjút kiszedjük és 1 kg gyapjúra számítva, 30 g vasszulfátot adunk a léhez, majd a gyapjút visszatéve még egy keveset főzzük, szürke színt nyerünk. A korábban vasszulfáttal pácolt gyapjút a feketéhez közelítő sötétszürkére színezi.
3./ A kakukkfű (Thymus sp.) a vasgáliccal pácolt gyapjút zöldesszürkére színezi. Színtartósága 4.
4./ A zelnicemeggy (Prunus padus) leveléből 1 kg a vasgáliccal pácolt 1 kg gyapjút egy óra főzés után sötétszürkére színezi. Színtartósága 6.
5./ A pisztáciafa, masztixfa (Pistacia lentiscus)  500 g levele a pácolatlan 1 kg gyapjút  szürkére színezi. A leveleket egy óráig főzni kell, majd a gyapjút hozzáadva még további fél órát. A lé kihűlése után kiszedett gyapjú majdnem fekete. Először állott, tiszta vízben, majd másodszor gyengén szappanos vízben kimossuk. A szín minden mosás alkalmával világosodik, de egy idő múltán már nem változik. Színtartósága 5.
6./ A vasgáliccal pácolt 1 kg gyapjú 1 kg szárított olajfalevéllel (Olea europaea) egy óra hosszat főzve  zöldesszürke színt kap, melynek  színtartósága 5.

Földszínek
1./ A szeder (Rubus fruticosus) szárított indáinak és ágainak 500 g-ját ugyanennyi borbolyagyökérrel (Berberis vulgaris) együtt, egy hétig vízbe áztatjuk majd a színezőfürdőbe pácolatlan gyapjút helyezünk, ezután adjuk hozzá a timsót és együtt 2-3 órát főzzük. A gyapjú föld-, sárga és bézs közti színt kap. Színtartósága jó.
2./ Friss, zöld lósóska (Rumex sp.) levelet és gyökeret kb. 1-2 kg-ot együtt 24 óráig vízben áztatunk. Az így kapott színezőfürdőhöz timsót adunk és 1 kg gyapjúval együtt főzzük kb. 3 óráig. A gyapjút igazi földbézs színűre színezi.
3./ 500 g száraz vöröshagymahéjat, 100 g friss, zöld diófakupacsot (a dió termését borító zöld héj) egy hétig vízben áztatunk. Porrátört 100 g festőbuzért (Rubia tinctorium) adva a színezőfürdőhöz, a timsóval pácolt gyapjút egy óráig főzzük benne, először lassan melegítve, majd forrásban tartva. A gyapjút Egy éjszakán keresztül a színezőfürdőben hagyjuk, másnapra a gyapjút elefántcsont bézsre színezi.

Kék 
Színezés indigóval 

A legjelentősebb és legismertebb természetes kék színezőanyag az indigó indigotinja, amelynek a kinyerése fermentációval, illetve kémiai úton lehetséges. Mindkét módszerre több eljárást ismertetünk.
Akár szintetikus, akár természetes, növényi indigóról van szó – mivel kémiai szempontból azonosak – és az indigotin vízben nem oldódó anyag, ezért először le kell bontani az indigót, még a felhasználás előtt. Majdnem minden tájnak és gyapjúszínezéssel foglalkozónak erre saját, gyakran titkolt, eljárása van.

„Árpás-fokhagymás” eljárás
Törökországban a Fethiye városhoz közeli Kaya faluban gyakori az „árpás és fokhagymás” eljárás.
Hozzávalók:
fahamu	2 kg
árpa	400 g
fokhagyma (Allium sativum)	300 g
henna (Lawsonia inermis)	15 g
indigó	1 evőkanál
víz	10 l
A színezéshez legalkalmasabbnak a pisztácia- vagy masztixfa hamuját (Pistacia lentiscus, mastixfa,) tartják. Az edény feltétlenül zománcozott fém, vagy mázas cserépedény kell, hogy legyen. 
A hamut 15 l vízben 45 percig főzik, aztán 1-2 órát állni hagyják. Teljesen átlátszó sárgás folyadékká válik, mely nem más, mint hamulúg, és ezt cserépedénybe öntik. Az árpát tüllzacskóban beleteszik a cserépedénybe. Az egész fokhagyma növényt (Allium sativum) szárával, héjával együtt mozsárban megtörik, a gyökereket és a durva héjmaradványokat kiszedve, a pépet külön tüllzacskóban helyezik az edénybe. A hennaport csak egyszerűen beleszórják a lébe. Az indigót üvegpohárban egy kevés hamulúggal feloldják, aztán hozzáadják a léhez, majd az egészet félreteszik, állni hagyják. Az eljárás alatt a levegő hőmérsékletének legkevesebb 22-24 0C-nak kell lennie. A folyadék nagyon óvatosan egy párszor gyengén megkeverhető, de nem szabad felrázni.
Megközelítőleg 15 nap múlva a folyadék észrevehetően kékeszöldre változik. A lé felszínén megjelenő lila habot a zöldes szín jelének tartják. Amikor ez az állapot bekövetkezik, hamulúggal átitatott gyapjúmotringot a színezőfürdőbe süllyesztik, benne hagyják 1-2 óráig, egyszer-kétszer óvatosan megforgatják, majd kiszedik. Ekkor a gyapjú sötétzöld, de egy-két percen belül lilára változik. A gyapjút 1-2 óra hosszat, szárítókötélen felakasztva, kicsorgatják, megszikkasztják, majd hideg vízben átöblítik.
Az indigót és a többi összetevőt is felfrissítve, rövidebb várakozás után a színezék többször is felhasználható. Mind a fermentáció, mind a színezés folyamata során a fokhagymát a zacskóban hetente ki kell cserélni, fel kell frissíteni. Az árpát és a hennát nem kell frissíteni.

Birkavizeletes eljárás
A birkavizelet hozzáadásával készülő indigószínezés; Antalya, Döşemealtı vidékének módszere:
Hozzávalók:
hamu	2 kg
birkavizelet	1 l
réti lórom (Rumex otusifolius)	50 g
citromhéj	50 g
indigó	1 evőkanál
víz 	10 l
A mastixfa hamujából – az előbbi eljárás szerint – hamulúgot készítenek. A réti lórom (Rumex otusifolius) feldarabolt gyökereit és a citrom és megszárított héját, mozsárban összetörik.
A hamulúgot mázas cserépedénybe, vagy zománcozott fazékba öntik, ehhez hozzáadják a birkavizeletet, a porrátört réti lórom gyökeret és a citrom héjat. Az indigót egy kevés hamulúgban feloldva öntik bele. Ez a keverék, ha a hőmérséklet 30 0C fölött van, 1-2 nap múlva használható. Amikor a lé színe zöldeskékre vált, akkor kész. A színezés az előbbi – árpás, fokhagymás – eljárás szerint történik.
A lé felfrissítését újra hamulúggal, lórommal és indigóval végzik, juhvizeletet újból nem kell hozzátenni.

Karakayai eljárás:

Hozzávalók:
zanót (Cytisus laurifolius) levél és ág		3-4 kg
nyárfakéreg, vagy –hajtás		3-4 kg
réti lóromgyökér		6-7 kg
festőbuzér		20 gr
dióhéj		50 gr		
hamu		2,5 kg
timsó		250 gr
indigó		250 gr
víz		24 l

Az indigó fermentálásához búzakorpát, árpalisztet és kenyérhéjat is használnak. A zanót (Cytisus laurifolius) levelét, ágát és a nyírfakérget (Betulaceae), külön-külön, 5-5 liter vízben főzik. Egy másik edényben 1-2 liter vízben lóromot (Rumex) és festőbuzért (Rubia tinctorum) együtt főzik. A növényi részeket kiszedve, a visszamaradt levet egy nagyobb edénybe összeöntik. Külön edényben 12 liter vízzel összekeverik a hamut, amikor az edény aljára már jól leülepedett, akkor adják hozzá a növényi főzethez. A timsót egy kevés vízben feloldva öntik a keverékhez.

Tésztakészítés az indigóval színezéshez

Hozzávalók: búzakorpa, lednekliszt, élesztő.
A búzakorpából és ledneklisztből (szegletes lednek, hüvelyes fajta) élesztő hozzáadásával  tésztát készítenek, majd a tetejét letakarva megkelesztik. Amikor a tészta dagadni kezd, két marék indigót tesznek bele és jól összegyúrják. Az így elkészített kelt tésztát tüllzacskóba helyezik és fedett fazékban langyos helyen 7-8 órát állni hagyják.
E művelet végén a gyapjút az előbb leírt lóromot és festőbuzért tartalmazó színezőfürdőbe dobják és majdnem forráspontig hevítik. Az edényt a tűzről levéve, kihűlni hagyják. Amikor már bele lehet nyúlni a lébe kézzel, a tésztás tüllzacskót a fazékba akasztják. A gyapjút fakanállal időnként megforgatva fél napot várnak. Ezután a gyapjúból a fölösleges vizet ugyanabba az edénybe kicsorgatják, kiveszik, felakasztják és egy-két órát szikkasztják, majd újra visszateszik a lébe. Ezt a műveletet két-háromszor megismétlik. Az utolsó alkalommal a szikkadt gyapjút óvatosan átmossák, vigyázva, hogy a színezéket ne eressze, majd megszárítják.
Újabb színezésre a folyamatot elölről meg kell ismételni. Ilyenkor a zacskót a léből kiveszik, az indigós kelt tésztát, ha keveslik, újat gyúrnak, ezalatt a színezőfürdőt újra felmelegítik forráspontig, hűlni hagyják, majd a fent leírt módon folytatják a színezést.

Az indigó felbontása kémiai úton

A színtartó indigószínezés a legkönnyebben kémiai úton kivitelezhető. Az alábbi eljárás gyapjú és pamut színezésére egyaránt alkalmas.
Hozzávalók:
Lúgkő azaz nátrum-hidroxid (NaOH)	15 g
Nátriumditionit (Na2S2O4)	30 g
Indigó	15 g
Enyv	5 g
Víz	21,5 l
Először kétféle oldatot kell készíteni.

„A” oldat
Üvegedényben 48 0C-ra felmelegített 500 cm3 vízben 15 g lúgkövet oldanak fel. 15 g indigót nagyon kevés vízzel üvegpohárban kenőcsszerűvé kevernek és hozzáadagolják a lúgkőoldathoz. A 10 g náriumditionitot nagyon lassan, közben finoman kevergetve hozzátöltik, oldják. A keverést üveg-, vagy fakanállal kell végezni és úgy, hogy a víz ne buzogjon, tehát, hogy minél kevesebb levegő kerüljön bele. A gyors keverés az oxigénfelvétel miatt a folyamatot megnehezíti. A nátriumditionit teljes feloldódása alatt az edény lefedve állni hagyják. Az indigó minőségétől függően fél-egy óra elteltével az oldat színe sárgára, vagy sötét-sárgára változik. Mindkét esetben a folyadékba mártott üvegpálcán a lé a levegőn átlátszó sárgára színeződik, de 25 másodperc múlva megkékül.

„B” oldat
Jól záródó üvegedényben 1000 cm3 hideg vízben 20 g nátriumditionitot oldanak fel. Az üveget lezárva 5-10 percet állni hagyják.

A színezőfürdő elkészítése
20 l vizet zománcozott edényben 48 0C-ra melegítenek, majd a tűzről leveszik. A „B” oldatból 130 cm3-t hozzáadva 10 percig állni hagyják. Eközben kis edényben egy kevés meleg vízzel feloldják az enyvet, és a lébe öntik. Ezután az „A” oldat közel felét a színező edény szélén óvatosan lecsorgatva a léhez adják és finoman elkeverik. 20 perc múlva az edényben lévő folyadék felszínén vékony kék réteg jelenik meg, de a szélén a folyadéknak sárgásnak kell látszania. Ha a folyadék színe zöldbe játszik, a „B” oldatból még egy keveset kell hozzáönteni. Így készül el a színezőfürdő.

A színezés
A színezésre szánt gyapjút, vagy pamuttextilt 1 órával előbb vízzel jól megszívatják. Ha a pamutszövet új, a felületét szappannal tisztítják, főzik. Ha ezt nem tennék meg, a festés nem lenne egyenletes. A gyapjút – a fölösleges áztatóvizet előbb lecsorgatva róla – az egyik végénél fogva lassan a lébe merítik. Fél órán keresztül néhányszor üvegkanállal kevergetik úgy, hogy a színezendő anyag  ki ne látsszon léből. Fél óra elteltével a léből kiemelik az színezendő anyagot, úgy, hogy vigyáznak arra, hogy a színezékes lé ne csurogjon vissza az edénybe. A gyapjút vagy szövetet azonnal szárítókötélre téve fél óráig szikkasztják. A gyapjú esetében egyszeri bemerítés elég lehet, de hogy a pamutféleségek folt, csík nélkül színeződjenek, kétszer, vagy háromszor kell a lébe süllyeszteni.
Minden bemerítés után fél óra a várakozás, azután fél óra a szárítás. A színezés befejezésekor a kb. 1 óráig száradt gyapjút, vagy szövetet hidegvízben többször átmossák. Hogy a gyapjúszálak a bázisoktól kárt ne szenvedjenek, az utolsó mosóvízbe ecetet tesznek.
Ha a színezés során a keverék hőmérséklete 30 0C alá esik, az edényt egy másik nagyobb edény forró vízébe teszik, míg a hőmérséklete 48 0C-ra fel nem emelkedik. Néha – ha nincs nagyobb edény – nagyon gyenge tűzön melegítik fel. A hőmérsékletet pontosan és rendszeresen kell ellenőrizni, mert 60 0C felett az indigó bomlani kezd. Ha színezés közben a színezőfürdő színe kékesre váltana a “B” oldat hozzáadásával a megfelelő sárgára változik. Ha a színezőoldat zavarossá válna, egy kevés lúgkövet kell hozzáadni. Ha sötétebb kéket akarnak színezni, az „A” oldat maradékát öntik a lébe. Amennyiben légmentesen zárt edényben készítik és tartják az „A” és „B” oldatok maradékát, a későbbiek során is felhasználható állapotban marad.

Színezés indigóval (vasszulfát és mész segítségével)

Ma már nem használt színezési eljárás, melyhez két anyag volt szükséges, vasszulfát és oltott mész. E két anyag reakciójából származó vashidroxid (Fe2(OH)6) az indigó fermentálására alkalmas.

Másféle török  módszerek

A színezést megelőző napon 1 kg gyapjúra számítva 20 g enyvet vízben áztatnak. A színezéshez másnap 20-25 literes edényben vizet melegítenek fel 35-40 0C-ra.  Az előző nap elkészített enyvhez, és  100 g „hidroszulfithoz” azaz nátrium-hidroszulfithoz (NaHSO3) külön-külön üvegedényben, vizet adva hozzá, üvegkanállal kevergetik. Amikor jól feloldódott a nagy edényben levő, állandóan födővel borított melegvízbe öntik. Érzékeny, pontos mérlegen 25 g indigót mérnek ki melyet egy kis vízzel és szappanhabbal krémes állapotúvá kevernek, majd óvatosan a léhez adják. Az egészet fa, vagy üvegkanállal összekeverik. Fontos, hogy mindezt gyorsan végezzék, nehogy a színezőfürdő a levegő hatására elveszítse hatását. A víz és a lé melegítését mindig fa tüzelőanyaggal végzik, hogy a fa lángja a bogrács minden oldalát nagyjából egyformán érje. A színezőfolyadék hőmérsékletét közben folyamatosan, borszeszes hőmérővel mérik, nehogy meghaladja a 60-70 0C-t. Amikor ezt a hőmérsékletet eléri és a lé felszínén megjelenik az indigóra jellemző vékony kékes-sárgás réteg, az edényt a tűzről leveszik, és a gyapjút azonnal a folyadékba teszik. Ha a fémes réteg nem látszik, hibás, pontatlan volt az eljárás, ezért kár a gyapjút beletenni,  és az egészet újra kezdik. Az első színezés 4-5 perc alatt sötét kéket vagy sötét liláskéket ad. Fontos pontosan figyelni az eltelt időt. A léből kiszedett gyapjút kinyomkodás nélkül akasztják fel szikkadni. Ha zöldessárga színűnek látszik, nem volt hibás a színezés. A szikkadó gyapjú a levegővel érintkezve kb. egy óra múlva kékül és sötétedik. Ha a gyapjú színe nem elég sötétkék, egy időre még visszahelyezik az ismét 60-70 0C-ra melegített lébe, majd kiszedve az előző szín sötétebb árnyalatát kell kapnia. Így nyerik a kék különböző színárnyalatait. A színezőfürdő 5-6 színezésre használható, de a kék egyre világosabb árnyalatait adja.
1./ Az előbbi színező levet másodszor is felhasználhatjuk. A festőbuzérral történt színezésből maradt második levében főzött, színezett gyapjút helyezzük az indigó színezék egyszer már használt, második levébe, a levet 60-70 0C-ra hevítjük 10 perc alatt a gyapjú liláskékre színeződik. A harmadik felhasználás is lehetséges, ám ez esetben az előbbi liláskéknek világosabb árnyalatát kapjuk.
2./ A kutyatejjel pácolt (Euphorbia veneta), sárgított gyapjút az indigó első színező levébe téve, 1-2 percig benne hagyva, majd kiszedve, a gyapjút tört kékre színezi.
3./ Az egy hétig gyöngyviráglevél (Convallaria majalis l.) levében áztatott, sárga színt nyert gyapjú, az indigó második levében palack zöld színt kap. A szikkadás után az indigó levébe még egyszer visszahelyezett gyapjú egészen sötétzöld lesz.
4./ A boroszlánnal (Daphnea ginidioies) sárgára színezett, jól kiszáradt gyapjú az indigó második levébe helyezve, felmelegítve, 2-3 óra alatt a lé kihűléséig benne hagyva, majd kiszedve mély, tengerkék színt kap.

Színezés festőcsüllenggel (Isatis tinctoria)
A törökök az indiai eredetű indigóval (Indigofera tinctoria) egyenértékűnek tartják az Anatóliában honos festőcsüllenget (Isatis tinctoria). Gyapjúszínezésről szóló leírásokban a két növényi színezéket legtöbbször egy fejezetben tárgyalják.
A festőcsülleng levágott ágait virágzás előtt gyűjtik, majd frissen, egymásra rakva 45-50 0C hőmérsékletű melegvízben áztatják. Két-három óra múlva kezdi ereszteni a színezőanyagát. Ekkor áttöltik a levét egy másik edénybe, abban tovább tisztul és amikor már teljesen leülepedett, a folyadékot színezetelen, tiszta textilen átszűrik.
Régebben a csüllengből fermentáció útján vonták ki a pácolatlan gyapjú színezésére alkalmas anyagot. Ehhez meszet és szódát használtak, az így összeállított színezőfürdőbe merített gyapjút, a léből kiszedve, a levegő hatására színeződött. Ez a módszer nehézkesnek bizonyult, ezért a gyapjút színezés előtt hidroszulfittal pácolják, ami a fényhatásból eredő fakulást is meggátolja. A török antik szőnyegek festőcsüllengtől nyert színei napjainkban is élénkek.

1,/ A festőcsüllenggel régebben mész segítségével színeztek. Ma a régi, hagyományos módszerrel csak Konya, Taşkale vidékén és a Mersin-kormányzóság egyes vidékein az idősebb asszonyok színeznek. 
Egy vízzel telt edénybe 50-100 g porrázúzott csüllenget és 300-400 g oltatlan meszet tesznek és összekeverik. Ezt a keveréket egy hétig állni hagyják. Ezalatt fermentálódik a színezőanyag. Ekkor egy farúdra kb. 1 kg gyapjúfonalat erősítenek, azt úgy merítik be a színezőfürdőbe, hogy az a gyapjút teljesen ellepje. Az elszíneződést figyelik, amikor megfelelőnek tartják, akkor emelik ki a rudat a gyapjúval. Először sárga szín jelenik meg, csak a levegő hatására válik olyan kékké, mint a törökök közt manapság is divatos, a hiedelem szerint a „szemmelverés” ellen védő amulettjének kékje. Mi középkéknek nevezhetjük.
2./ A fenti lé második felhasználásakor a gyapjút égkékre színezi.
3./ A pácolatlan gyapjú  1 kg áfonyabogyóval (Vaccinium myrtillus L.) 1 óráig főzve, majd timsót hozzáadva égkékre színeződik. 
4./ Ha egészen sötét lilásbordóra akarunk színezni, a gyapjút először homoki báránypirosítóval (Alcanna tinctoria Tausch.) kell kb. egy óra hosszat főzni, és amikor a gyapjú már  mélyszürkének tűnik, ki kell emelni a folyadékból és kicsorgatva, de nem szikkasztva 2-3 percre indigós színezőbe mártani. Kiválóan színtartó.
 
Zöld 
1./ A borszőlő (Vitis vinifera) levele sárgára, sárgászöldre színez. 1 kg gyapjúhoz 2 kg levelet kell használni. A friss leveleket hideg vízben áztatjuk. A timsóval pácolt gyapjút vízzel átitatottan a színezőfürdőbe téve gyenge tűzön melegítjük, majd egy órán át lassan főzzük. A gyapjút éjszaka a lében hagyjuk és másnap kivesszük. Ezzel a módszerrel sárga színt nyerünk. Színtartósága 4-5. Mivel a sárga színezőanyagok színtartósága általában alacsony, ezért ez az érték jónak mondható.
Ha krómmal pácolt anyagot használunk, azt sötét zöldessárgára színezi. Színtartósága 6-7.
2./ Ha a zöldhöz közeli színt akarunk elérni, az alábbiak szerint szükséges eljárnunk:
A timsóval, vagy krómmal pácolt gyapjút az előbbi módon előszínezzük, majd a főzés befejeztével egy másik edényben 1 kg gyapjúra 450 g vasgálicot számítva, azt feloldjuk. Az oldat kétharmadát a színezőfolyadékba öntjük, előtte azonban, hogy a gyapjú foltossá ne váljon, kiemeljük egy időre a folyadékból, egészen addig, amíg a beöntött vasgáliccal teljesen el nem keveredett. Ezután a színezőfolyadékba visszahelyezzük a gyapjút, majd megforgatjuk, és a tűzről az edényt levesszük. Ha 5-10 percen belül a színe nem változott kellőképpen zöldes árnyalatúra, a vasszulfát maradékát is hozzáadjuk. Ezzel a módszerrel a timsóval pácolt gyapjút halványzöldre, a krómmal pácoltat piszkossárgászöldre lehet színezni.
3./ A sáfrányos szeklice  (Carthamus tinctorius) a vasgáliccal pácolt gyapjút olívzöldre színezi.
4./ A közönséges birs (Cydonia vulgaris Pers) leveleit, hajtásait és ágait használják színezésre. Általában hagymahéjjal keverik. A birslevél különböző pácokkal gyenge, a birsszín világosabb és sötétebb zöld színeit adja.
5./ A mandula zöldre színez, ha 1 kg gyapjúra 1-1,5 kg mandulafalevelet számítva, bő vízzel egy óráig főzzük. A levélmennyiség felét a léből kiszedve a színezőfürdőben 360 cm3 (kb. két pohár) rézgálicot oldunk fel. A timsóval pácolt, vízzel jól átitatott gyapjút ebbe a lébe tesszük és egy órán át főzzük, majd kihűlni hagyjuk. A gyapjút a léből kiszedve 2-3 óráig fahamus vízben áztatjuk, színei kissé sötétednek. Milas környékén a színezett gyapjú hamus vízben áztatása általánosan elterjedt.
6./ A bengefélékkel (Rhamnus tinctoria) színezett, előzőleg vasszulfáttal pácolt gyapjú a színezőfürdőben egy óráig főzve olívzöld lesz.
7./ A boroszlánfélékből készített színezőfürdőbe egy kis vasszulfátot teszünk, a gyapjú kekizöldre színeződik. Színtartósága 4.
Antalya-Döşemealtı környékén az előzőleg boroszlánnal (Daphnea ginidioides) sárgára színezett gyapjút indigólébe mártják, ami után az zöldre változik. Ez a zöld szín jellemző a vidék híres szőnyegeire. 
8./ A barátcserje (Vitex agnus-castus) leveleivel a gyapjút zöldre színezhetjük. Milas mellett 1 kg gyapjúra számítva 2 kg barátcserjelevelet félóra hosszat főznek, majd hozzáadnak 200 g timsót és újabb fél órán keresztül főzik, majd a végén hozzáadnak 1 pohár (250 cm3) rézgálicot. A jól megnedvesített gyapjút a lébe teszik, az edényt leveszik a tűzről és a bennelévő gyapjút még egy órán keresztül kavargatják. Ha nem elég zöld, még egy kevés rézgálicot adnak hozzá és 15-20 percet várnak. Ezután 2,5 kg fahamut dobnak a lébe és felkeverik. 1-11/2  óra múlva a gyapjút kivéve felakasztják, kicsurgatják, majd hideg vízzel átöblítik. Az így nyert zöld színtartósága 5.
9./ Az íriszfajtákból (Iris chamaeiris) csak az ibolyaszínű virágúakkal lehet színezni. A teljesen kinyílt virág szirmait, a színezendő gyapjú súlyának háromszoros mennyiségét, bő vízben 8-10 órán keresztül áztatnak, ekkor tiszta világoskék színű folyadék keletkezik amibe beleteszik a gyapjút és nagyon gyenge tűzön egy órán át lassan forrásig melegítik.
A timsóval pácolt gyapjút világos sárgászöldre, a  krómmal pácoltat sötét levélzöldre színezi. Az előbbi színtartósága 4, az utóbbié 3-4.
10./ Az aggófű (Senecio vulgaris L.) sárga virágai és levelei, a timsóval pácolt gyapjút, ha a színezés utolsó szakaszában a léhez még egy kevés vízben oldott vasgálicot adunk, azt zöldre színezi.
11./ A saspáfrány (Pteridum aquilinum) frissen használatos színezésre. 1 kg gyapjúhoz 2-4 kg levelet számítva hideg vízbe teszik. A timsóval pácolt gyapjút, előzőleg jól átnedvesítve, ugyanabba az edénybe helyezik és gyenge tűzön főzik. Szőlőlevél zöld színt ad. A krómmal pácolt gyapjút sötétebb színárnyalatúra színezi.
A saspáfrány sötét olívzöldre színez, ha a friss leveleket a timsóval pácolt gyapjúval együtt gyenge tűzön egy óráig főzzük, majd egy kevés vízben 1 kg gyapjúhoz az előzőleg vízben feloldott 60 g vasgálicot adunk hozzá. 5-10 perc múlva a gyapjú sötétedni kezd. Ha nem elég sötét, a maradék vasgálicoldatot adjuk hozzá és levesszük a tűzről. A gyapjút a lé kihűlése után szedjük csak ki. Színtartósága 4-5.
12./ A kakukkfű (Thymus sp.) a vasgáliccal pácolt gyapjút zöldesszürkére színezi. Színtartósága 4.
13./ A vöröshagyma (Allium cepa) levele, mindenféle páccal kekizöld és olívzöld közötti árnyalatokat ad. Fakulása erős, de a vasgálic pác gátolja.
A vasgáliccal pácolt gyapjút sötét olívzöldre színezi, melynek színtartósága 5.
14./ A vérszilvafajtákból (Prunus pissardi, Prunus pissardi nigra) 1 kg levél és egy kevés ág, vagy még ennél is több szükséges 1 kg gyapjú színezéséhez. A leveleket és ágakat a pácolt gyapjúval együtt kell melegíteni. A víz forrásától számított 15 perc múlva a timsóval pácoltnak fakósárga, a krómmal pácoltnak olívzöld színt ad, de mindkettő színtartósága csak 3. Ez azt mutatja, hogy éppen a legszebb színárnyalatai nem kielégítő módon használhatók. További egy órán át főzve, utána kihűlésig állni hagyva, mást eredményez. A timsóval pácolt gyapjút zöldbe hajló sötétszürkésre, a krómmal pácoltat nagyon erős olívzöldre színezi. Az előbbinél kissé jobb a színtartósága.
15./ Annyi zelnicemeggy (Prunus padus) gyümölcsöt teszünk a színezőedénybe, hogy annak egyharmadát megtöltse. Ha 40 l-es az edény, kb. 18-20 kg gyümölcs kell hozzá. Az előzőleg krómmal pácolt gyapjút, vízzel átitatva tesszük a lébe és lassan főzzük. Kb. 15 percnyi főzés után a gyapjút már világos petróleumzöldre, majd egy óra múlva már sötét, petróleumzöldre színezi. Színtartósága 3.
16./ A vadrezeda (Reseda luteola), 1 kg gyapjúra 1 kg, vagy még többet számítva, tüllzacskóba téve a színezőfürdőbe, hogy a szálakat össze ne kuszálja, vasgáliccal együttpácolva a gyapjút  zöldesre színezi. Színtartósága igen jó.
17./ A friss mentalevelekből (Mentha spicata), - 3,5 kg-ot számítva 1 kg gyapjúhoz – készített 40 l színezőfürdőbe, az előzőleg jól átnedvesített gyapjút belenyomkodjuk és lassan, gyenge tűzön melegítjük. Fél óra főzés után egy kevés vízben 30 g vasgálicot feloldunk és  hozzáadjuk a léhez, majd még fél óráig főzzük és aztán kihűlni hagyjuk. Az így nyert sötétzöld színtartósága 5.
18./ A festőpipitér (Anthemis tinctoria), vagy fehérpipitér (Anthemis chia) 1 kg virágából készített színezőfürdő a vasgáliccal pácolt gyapjút olajzöldre színezi. Színtartósága 5.
19./ A szömörcefajták 2 kg-nyi egy éjszakára vízben áztatott porrátört terméséből (Rhus sp. Rhus cotinus, Rhus coriaria) és leveleiből készített 35 liternyi színezőfürdőben egy órán át főzve, a krómmal pácolt 1 kg gyapjút sötét olívzöldre színezi. Színtartósága 7-8.                 
20./ Az egy hétig vízben áztatott 500 g borbolyamag (Berberis vulgaris) színező leve a timsóval pácolt gyapjút 1-2 óra főzés után, a lében kihűlni hagyott gyapjút olajzöldre színezi. A színezék másodszor is felhasználható, ha előtte egy kevés vasgálicot adunk hozzá. Színtartósága 5.
21./ A kamilla (Anthemis nobilis) első színező leve olajzöldre színez. Másodszor is felhasználható, ha hozzáadunk agy kis festőrekettye (Genista tinctotia L.) virágot s egy éjszakára állni hagyjuk. Másnap 1 óráig főzzük, amikor forrni kezd 50 g káliumdikromátot adunk a léhez. A gyapjút sárgászöldre színezi.
22./ A olajfa (Olea europaea) száraz hajtásásaiból készített színezőfürdőben 1 óráig főzött vasgáliccal pácolt gyapjú zöldesszürke színt kap, melynek színtartósága 5.
23./ A fügefa (Ficus carica) és a naspolya (Mespilus germanica) 1 kg zöld, friss levele (szárított nem használható!), ha egy hétig vízben áztatjuk, az így készült színezőfürdőben főzve a timsóval pácolt gyapjú pasztell zöldessárga színű lesz, melynek színtartósága 3.
24./ Ha a timsóval pácolt gyapjút 1 kg kutyatej (Euphorbia biglandulosa) levelével együtt főzzük, majd a lében egy éjszakát állni hagyjuk, a gyapjút világoszöldre  színezi, melynek színtartósága igen jó.
25./ 2 kg szárított, vagy 1 kg zöld, friss szőlőlevelet (Vitis vinifera) három napig vízben áztatunk. A timsóval pácolt gyapjút 1 óráig a lében főzve, majd 40-50 g vasgálicot adva hozzá, a tűzről levesszük. Egy éjszakára állni hagyjuk, másnapra a gyapjú levélzöld színt kap, melynek színtartósága 5.
26./ A kamilla (Matricaria chamomilla L.) nagyobb virágaiból külön kicsipkedett sárga magfészkéből 500 g-ot felfőzünk, majd három napig a lét állni hagyjuk. Hozzáadunk még egy kis kakukkfüvet és az így készített lében 2-3 órát főzzük a vasgáliccal pácolt gyapjút. Egy éjszakára a lében hagyott gyapjú másnapra mustár-, vagy olajzöld színt kap.
27./ A 3 napig vízben áztatott 1 kg nyers mogyoró (Corylus avellana, Corylus colurna) színező levében a 3 órát főzött, előzőleg krómmal pácolt gyapjú, egy éjszakára a lében hagyva, másnap kiszedve zöld árnyalatú lesz. Színtartóságát nem vizsgálták.
28./ Az áfonyabogyóból (Vaccinium myrtillus) 1 kg-ot néhány napig vízben áztatunk. A léhez 500 g megsavanyodott, ecetesedett alma-, vagy szőlőlevet adva a timsóval pácolt gyapjút a lébe helyezve főzzük. A gyapjút nyerszöldre színezi. Színtartósága 4. Ez az eljárás Afyon és Isparta környékén igen elterjedt.
29./ Az indigó színező levének második felhasználása esetén, ha a lébe a mandulafalevél (Amygdalus communis) segítségével már sárgára színezett gyapjút helyezünk és 4-5 percig hagyjuk a lében, a gyapjút fűzöldre színezi. Színtartósága jó.
30./ A fenyőtűkkel (Pinus sp) már sárgára színezett gyapjút, ha az indigó második levét 60-70 0C-ig melegítjük és a gyapjút éppen csak belemerítjük, majd amikor éppen csak megszívta magát, azonnal kivesszük. A gyapjú ezzel a módszerrel zöldcitrom színűre színezhető.
31./ A barátcserje (Vitex agnus-castus) zöld ágaiból és leveleiből 1 kg-ot három napig vízben áztatunk. A színezőoldatban, a timsóval pácolt gyapjút 1 órám át főzzük, melynek eredményeként az friss, élénkzöld szíű lesz, melynek színtartósága 6-7. 

Fekete
1./ A vízben kiáztatott gránátalmafa (Punica granatum) megszárított héja, ha a következő napon a belőle készített színezőfürdőhöz 1 kg gyapjúra számítva 150 g vasgálicot adunk, feketére színez.
2./ A szömörcefajták 2 kg-nyi egy éjszakára vízben áztatott porrátört terméséből (Rhus sp. Rhus cotinus, Rhus coriaria) és leveleiből készített 35 liternyi színezőfürdőt, másnap a pácolatlan gyapjút is beletéve három órán át főzzük. Külön 35-40 l-es edényben 250 g vasgálicot feloldunk és a gyapjút ebbe tesszük át. Egy órát főzzük, a tűzről levéve még hat-nyolc óra hosszat bennehagyjuk a gyapjút, majd megszárítjuk. E módszerrel szép fekete színű gyapjúnk lesz, melynek a színtartósága 7-8.
3./ 1 kg száraz, vagy friss eukaliptuszlevelet (Eucalyptus sp.) kéménykorommal együtt egy hétig vízben áztatunk. Egy másik edényben 500 g vasgálicot oldunk fel és egy éjszakára állni hagyjuk. Másnap a leveket összeöntjük egy edénybe és a gyapjút beletéve 5-6 órán keresztül úgy főzzük, hogy a lé hőmérséklete ismételten elérje, majd lehűlve, elhagyja a forráspontot. A gyapjút a lében hagyva egy éjszakát pihentetjük, másnap citromsavas, vagy citromleves vízben kimossuk, átöblítjük. A gyapjút koromfeketére színezi, a színtartósága 6-7.
Ha a fenti módszer szerint készítjük el a színezőfolyadékot, de a második felhasználás után még 1 kg felaprított édesgyökeret (Glycyrrhiza glabra L.) adagolunk hozzá, 3 óra főzés után a tűzről levéve, a gyapjúval együtt egy éjszakát állni hagyjuk, a gyapjút ólomszürkére színezi.
Ha harmadszor is használni akarjuk az eukaliptusz és korom összetételű színező levet, akkor egy kevés vasgálicot kell még adagolnunk hozzá, és így ismét szürkére színez.
Többszöri színezés ugyanazzal a színezőfürdővel
Fetőbuzér
Pácolás
A pácoláshoz 1 liter langyos vízben feloldjuk a színezendő gyapjú súlyának 3-%-át kitevő timsót. Az előtte vízzel átitatott gyapjút belehelyezzük a páclébe és egy óráig főzzük benne. A tűzről levéve hűlni hagyjuk, amikor 35 0C-ra lehűlt, kiszedjük a gyapjút és hozzáfoghatunk a  színezéshez. 
Színezés
Színezéshez az idegen növényi és talajszennyeződésektől megtisztított, az apróra zúzott, kézzel elmorzsolt festőbuzérból (Rubia tinctorum) ugyanannyi kell, mint amennyi gyapjút akarunk színezni, tehát 1 kg gyapjúhoz 1 kg festőbuzér szükséges. Annyi vízzel, hogy ellepje 1 órán át főzzük, közben vigyázni kell, nehogy a lé tartósan 80 0C fölé emelkedjen. Egy órahosszat állni hagyjuk, majd leszűrjük.
A színezőfürdőt feltöltjük 10-15 l vízzel, beletesszük a pácolt gyapjút és lassan melegítve a lét 1 óráig 80 0C-on tartjuk. A színezőedényt a tűzről levesszük, a gyapjút még 1 órahosszat bennehagyjuk, majd kiemeljük, vízzel átöblítjük és felakasztjuk száradni. A gyapjú e módszerrel világospiros lesz.
A már a fenti módszerrel elkészített és egyszer már használt színezőoldatot még egyszer használhatjuk 3%-os timsóval pácolt gyapjú színezésére. A második színezéskor a gyapjú halványrózsaszín, a harmadik színezéskor sápadtrózsaszín, a negyedik alkalommal ugyancsak rózsaszín, az ötödik használatkor halványrózsaszín lesz.
A színezőfolyadék a többszöri felhasználása során a színtartóságot a színezések számával arányosan szerint csökkenti: 5, 4, 4, 3, 3.

Festőpipitér (Anthemis tinctoria L.)
Az eljárás ugyanaz, mint az előbbi festőbuzérral történő színezésnél, 1 kg gyapjúhoz 1 kg festőpipitér szükséges. A színezőlevet egymás után ötször felhasználva, az első vörösesárgára,  a második sötét sárgára, a harmadik sárgára,  a negyedik  piszkossárgára, az ötödik  világos sárgára  színez.

Menta (Mentha tementosa L.)
Az eljárás az előbbiekkel teljesen azonos. Az ötszöri színezés során az első világos zöldre,  a második világos kekizöldre,  a harmadik és negyedik világos pisztáciazöldre, az ötödik zöldes szalmasárgára színez.

Őszibaracklevél (Prunus persica L.)
Az eljárás az előbbiekkel teljesen azonos. Az ötszöri színezés során az első világos mustárra, a második krémsárgára,  a harmadik világos piszkoszöldre, a negyedik sötét krémszínűre, az ötödik  krémszínűre színez.

Dióhéj (Juglans regia L.)
Az eljárás az előbbiekkel teljesen azonos. A színező levet a még éretlen, zölddió külső, már pöttyöződni kezdő héjából kell főzni. Az ötszöri színezés során az első barna, a második tejeskávé, a harmadik világos tejeskávé, a negyedik sötét kávéhab, az ötödik  világos kávéhab színt ad.

Milasi módzser
1./ 1 kg pácolatlan gyapjút együttfőzünk a színezőedényt majdnem megtöltő mennyiségű pisztáciafalevéllel (masztixfa) (Pistacia lentiscus) a folyadékba még 1 kg őrölt tölgyfakupacsot (Quercus aegilops) téve. A színezőfürdő majdnem feketévé válik. Az edényt a tűzről levéve, a kiszedett gyapjú teveszőrszínt nyer.
2./ Milas környékén ezután a színező edénybe sarat tesznek, jól megkeverik. A sarat, mely vasoxidot tartalmaz, a környékben található, a téli esőzésekből származó tavacskákból gyűjtik össze. Az előző eljárással már színezett teveszőrszínű gyapjút a saras folyadékba helyezik és benne félóra hosszat kevergetik, ennek eredményeként az sötét mogyoróhéjbarna lesz. Hazai viszonyaink közt a sarat egy kevés vasgáliccal próbálhatjuk meg helyettesíteni.
3./ Az előbbi vasoxidtartalmú saras lébe helyezett és benne fél óráig forgatott pácolatlan gyapjú halványrózsaszínbe játszó szürke színt kap, de a színtartósága alacsony.
4./ A Milas környéki vasas sarat a festőbuzérral és dióval színezés után is a színek sötétítésére használják. Minden eljárás után a léből kiszedett gyapjút felakasztva szárítják.

ÖKÖRFARKKÓRÓ
Az ökörfarkkóró (Verbascum (sp.) színezéke a timsóval pácolt gyapjút sárgára, a krómmal pácoltat zöldesmustár színűre színezi. A főzés során 15 perc múlva a színek sötétednek, a sárga piszkossárgára a mustárbarnára. Második pácszínezékként rézgálicot használva zöld szín nyerhető.
1 kg gyapjúhoz 2 kg ökörfarkkóró szükséges, melyet egy órán át kell főzni, majd a léből a növény felét kiszedve 1 kg gyapjúra 360 cm3 (kb. 2 pohár) rézgálicot kell feloldani. A timsóval pácolt gyapjút hozzátéve egy órán át főzzük, majd kihűlni hagyjuk. A színezett gyapjút hideg vízbe rakjuk. Ezzel az eljárással zöld színt nyerünk.
Ha később ezt a gyapjút hamus vízben egy éjszakán keresztül áztatjuk, a zöld sötétedik.
A timsóval pácolt gyapjú sárga színének színtartósága 4, a krómmal pácolt mustárszínűé 7, a hamuval utókezelté pedig 7.

Felhasznált irodalom
ANDROSKO Rita J.: Natural dyes and home dyeing. New York, Dover Publ. 1971

BOROSS Anna-LAKI Lászlóné: Textilkémia. /Jegyzet./ Bp. M. Képzőművészeti Főiskola Restaurátor és Konzervátorképző Int., 1980

EYÜBOĞLU Üner-OKAYGÜN Itir-YARAS Fusun, Doğal Boyalarla Yün Boyama. Istanbul, 1983

GYŐRFFY István: A hazai festőnövények és a velük való népi festési módok. I-II. Füzet. H,N., Herba (1921)

KOVÁCS Dénes: Gyintáros festékek készítése egy 1826-beli kéziratos könyv alapján. /Csiki Múzeum közl./ H. k. n., 1956

LANDGRÁF Katalin-SZITTNER Andrea: Kézi szövés. Bp. NPI, é.n.

LANDGRÁF Katalin-SZITTNER Andrea: Szövés.(2. kiadás) Bp. Múzsák Közműv. K., é.n.

MÁTÉFY Györk: Szövött szőnyegek és falikárpitok. Bp. Gondolat K., 1987

ÖZBEL Kenan: Knitted stockings from Turkish villages. Istanbul, Türkiye Iş Bankası, 1981

MIKÓSSY V. Vilmos: Festőnövények a csiki háziiparban. /Népismereti Dolgozatok./ H.k.n,  1978

ÖLMEZ, F. N.: Yün Halı Ipliklerin Double Dyeing Metoduyla Boyamasından Elde Edilen Renkler ve Vazı Haslık Özellikleri. In: Fen Bilimleri Enstitüsü Dergisi 2002. 6-3, s. 113-129.

Ö. BARTHA Júlia: Népi növényismeret. In: Fogyó Hold. /Folklór és etnográfia, 95. p. 41-58. Debrecen, 1997

PEKIN, Ersu: Türkische Flachwebstoffe und Teppiche. Istanbul, k., é.n.

POLUNIN Oleg: Európa fái és bokrai. Bp. Gondolat K., 1981.

RAPAICS Rajmund: A növény és az ember. A természet világa H.k.n., 1941

RÁPÓTI Jenő – ROMVÁRI Vilmos: Gyógyító növények (8. kiadás) Bp. Medicina K., 1987.

Textilkészítés. Történet és alapfogalmak. Szerk. Tímárné Balázsy Ágnes, E. Nagy Katalin. Bp. Képzőművészeti Főiskola Restaurátor- és Konzervátorképző Int., 1981

TUSZYNSKA, Veronika: Farbowanie barwnikami naturalnymi. Warszawa,Watra. 1986 

UĞUR, Gürbüz: Türk Halılarında Doğal Renkler ve Boyalar. Ankara, Türkiye Iş Bankası, 1988

VÁMSZER Géza: A csiki szőnyegek festőanyaga. Székelység. H. k. n.. 1932

Tartalomjegyzék

Bevezetés
Tudnivalók a színezés megkezdése előtt
A gyapjú és törökországi fajtái
A gyapjúszínezésről általában
A gyapjúszínezés előkészítése
Mosás, fésülés, fonás a törököknél
A színezni kívánt anyag kiválasztása, mosása
Eszközök
Általános és fontos szabályok
A pácolás
A pácokról általában
Pác és adalékanyagok
Vegyszerpácok
Természetes pácok
Pácolási módok
Timsópác
Krómpác
Vasgálicpác
Rézgálicpác
Ónkloridpác
Természetes színezékek
Receptek
Sárga
Bézs szín
Sárgásbarna
Teveszőrszín
Narancsszín
Vörös / piros
Színezés festőbuzérral (Rubia tinctorum)
Színezés bíbortetűvel
Lila
Barna
Szürke
Földszínek
Kék
Színezés indigóval
„Árpás-fokhagymás” eljárás
Birkavizeletes eljárás
Karakayai eljárás:
Tésztakészítés az indigóval színezéshez
Az indigó felbontása kémiai úton
Színezés indigóval (vasszulfát és mész segítségével)
Másféle török  módszerek
Színezés festőcsüllenggel (Isatis tinctoria)
Zöld
Fekete
Többszöri színezés ugyanazzal a színezőfürdővel
Fetőbuzér
Festőpipitér (Anthemis tinctoria L.)
Menta (Mentha tementosa L.)
Őszibaracklevél (Prunus persica L.)
Dióhéj (Juglans regia L.)
Milasi módzser
Felhasznált irodalom